A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

The New Climate War: The Fight to Take Back the Planet

Copyright © 2021 by Michael E. Mann

All rights reserved.

Magyar kiadás:

Hungarian translation © Csender Anikó, 2024

Hungarian edition © MCC Press Kft., 2024

Fordította: Csender Anikó

Szakmai lektor: Biró Kinga

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-051-0 (print)

ISBN 978-963-644-058-9 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mariska Borbála

Szerkesztő: C. Vladár Zsuzsa

Korrektúra: Grim Jolán, Király Ildikó

Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. A félretájékoztatás és a félrevezetés kitervelői

2. A klímaháborúk

3. A „Síró indián” és az elterelő kampány megjelenése

4. A TE hibád

5. Árazd be! Vagy ne…

6. A versenytársak kiiktatása

7. A nem megoldás mint megoldás

8. Az igazság elég rossz

9. Szembenézni a kihívással

Név- és tárgymutató

Michael Mann ezt a könyvet feleségének, Lorraine Santynak
és lányának, Megan Dorothy Mann-nak,
valamint testvére, Jonathan Clifford Mann
és édesanyja, Paula Finesod Mann emlékének ajánlja.

Köszönetnyilvánítás

Sok embernek hálás vagyok, akik támogattak az elmúlt évek során. Először is a családomnak: a feleségemnek, Lorraine-nek, a lányomnak, Megannak, a szüleimnek, Larrynek és Paulának, a testvéreimnek, Jaynek és Jonathannek, valamint az összes többi Mann-nak, Sonsteinnek, Finesodnak és Santynek.

Külön köszönetet szeretnék mondani Bill Nye-nek, a „tudomány emberének” a barátságáért, azért, hogy évekig utat mutatott, valamint inspirációt és segítséget nyújtott.

Lekötelezettje vagyok mindazoknak, akik inspiráltak, mentoráltak és példaképként szolgáltak számomra, többek között, de nem kizárólagosan Carl Sagannek, Stephen Schneidernek, Jane Lubchenkónak, John Holdrennek, Paul Ehrlichnek, Donald Kennedynek, Warren Washingtonnak és Susan Joy Hassolnak. Köszönöm az ifjúsági klímamozgalom vezetőinek, köztük Greta Thunbergnek, Alexandria Villaseñornak, Jerome Fosternkének és Jamie Margolinnak az inspirációt.

Nagyon hálás vagyok sok politikusnak a politikai spektrum mindkét oldalán, akik kiálltak a hatalmas érdekeltségek ellen, támogattak és védelmeztek nemcsak engem, hanem más tudósokat is a politikailag motivált támadások ellenében, illetve azoknak is hálás vagyok, akik a klímapolitikai diskurzus ügyének előmozdításán dolgoztak. Köztük van Sherwood Boehlert, Jerry Brown, Bob Casey Jr., Bill Clinton, Hillary Clinton, Peter Garrett, Al Gore, Mark Herring, Bob Inglis, Jay Inslee, Edward Markey, Terry McAuliffe, John McCain, Christine Milne, Jim Moran, Alexandria Ocasio-Cortez, Harry Reid, Bernie Sanders, Arnold Schwarzenegger, Arlen Specter, Malcolm Turnbull, Henry Waxman, Sheldon Whitehouse és munkatársaik.

Köszönetet szeretnék mondani kollégáimnak a meteorológiai és földtudományi tanszéken és máshol a Penn State-en azért a támogató környezetért, amit teremtettek. Többek között Eric Barron jelenlegi és Graham Spanier volt elnöknek; Lee Kump dékánnak, a Föld- és Környezettudományi Intézet (Earth and Environmental Systems Institute, EESI) igazgatójának, Sue Brantley-nek, David Stensrud jelenlegi és Bill Brune korábbi tanszékvezetőnek, valamint a meteorológiai tanszék, a Föld- és Ásványtudományi Főiskola (College of Earth and Mineral Sciences) és az EESI mindig segítőkész munkatársainak.

Szeretnék köszönetet mondani ügynökeimnek is, Jodi Solomonnak, Rachel Vogelnek és Suzi Jamilnak; a PublicAffairs szerkesztősége tagjainak, Colleen Lawrie-nak, Jeff Alexandernek és Brynn Warrinernek; a Brooke Parsons reklámcsapatának, Miguel Cervantesnek; illetve Kathy Streckfus kiadványszerkesztőnek a kemény munkájukért és hogy támogatták ezt a projektet.

Hálás vagyok barátaimnak, támogatóimnak és kollégáimnak a múltbeli és jelenlegi segítségükért, együttműködésükért, barátságukért és inspirációjukért az évek során, álljon itt a nevük: John Abraham, Kylie Ahern, John Albertson, Ken Alex, Richard Alley, Yoca Arditi-Rocha, Ed Begley Jr., Lew Blaustein, Doug Bostrom, Christian Botting, Ray Bradley, Sir Richard Branson, Jonathan Brockopp, Bob Bullard, James Byrne, Mike Cannon-Brookes, Elizabeth Carpino, Nick Carpino, Keya Chaterjee, Noam Chomsky, Kim Cobb, Ford Cochran, Michel Cochran, Julie Cole, John Collee, Leila Conners, John Cook, Jason Cronk, Jen Cronk, Heidi Cullen, Hunter Cutting, Greg Dalton, Fred Damon, Kert Davies, Didier de Fontaine, Brendan Demelle, Andrew Dessler, Steve D’Hondt, Henry Diaz, Leonardo DiCaprio, Paulo D’Oderico, Pete Dominick, Finis Dunaway, Brian Dunning, Andrea Dutton, Bill Easterling, Matt England, Kerry Emanuel, Howie Epstein, Jenni Evans, Morgan Fairchild, Chris Field, Frances Fisher, Patrick Fitzgerald, Pete Fontaine, Josh Fox, Al Franken, Peter Frumhoff, Jose Fuentes, Andra Garner, Peter Garrett, Peter Gleick, Jeff Goodell, Amy Goodman, Nellie Gorbea, David Graves, David Grinspoon, David Halpern, Thom Hartmann, David Haslingden, Susan Joy Hassol, Katharine Hayhoe, Tony Haymet, Megan Herbert, Michele Hollis, Rob Honeycutt, Ben Horton, Malcolm Hughes, Jan Jarrett, Paul Johansen, Phil Jones, Jim Kasting, Bill Keene, Sheril Kirshenbaum, Barbara Kiser, Johanna Köb, Jonathan Koomey, Kalee Kreider, Paul Krugman, Lauren Kurtz, Deb Lawrence, Stephan Lewandowsky, Diccon Loxton, Jane Lubchenko, Scott Mandia, Joseph Marron, John Mashey, Roger McConchie, Andrea McGimsey, Bill McKibben, Pete Meyers, Sonya Miller, Chris Mooney, John Morales, Granger Morgan, Ellen Mosely-Thompson, Ray Najjar, Giordano Nanni, Jeff Nesbit, Phil Newell, Gerald North, Dana Nuccitelli, Miriam O’Brien, Michael Oppenheimer, Naomi Oreskes, Tim Osborn, Jonathan Overpeck, Lisa Oxboel, Rajendra Pachauri, Blair Palese, David Paradice, Rick Piltz, James Powell, Stefan Rahmstorf, Cliff Rechtschaffen, Hank Reichman, Ann Reid, Catherine Reilly, James Renwick, Tom Richard, David Ritter, Alan Roboc, Lyndall Rowley, Mark Ruffalo, Scott Rutherford, Sasha Sagan, Jim Salinger, Barry Saltzman, Ben Santer, Julie Schmid, Gavin Schmidt, Steve Schneide, John Schwartz, Eugenie Scott, Joan Scott, Drew Shindell, Randy Showstack, Hank Shugart, David Silbert, Peter Sinclair, Dave Smith, Jodi Solomon, Richard Somerville, Amanda Staudt, Alex Steffen, Eric Steig, Byron Steinman, Nick Stokes, Sean Sublette, Larry Tanner, Jake Tappe, Lonnie Thompson, Sarah Thompson, Kim Tingley, Dave Titley, Tom Toles, Lawrence Torcello, Kevin Trenberth, Fred Treyz, Leah Tyrrell, Katy Tur, Ana Unruh-Cohen, Ali Velshi, Dave Verardo, David Vladeck, Nikki Vo, Bob Ward, Bud Ward, Bill Weir, Ray Weymann, Robert Wilcher, John B. Williams, Barbel Winkler és Christopher Wright.

Bevezetés

Általános tudományos egyetértés van azzal kapcsolatban, hogy az emberiség a fosszilis tüzelőanyagok égetése során keletkező szén-dioxid kibocsátásával befolyásolja leginkább a globális klímát […] Vannak olyan potenciálisan katasztrofális események, amiket figyelembe kell venni. […] Az esőzések egyes régiókban egyre hevesebbek lehetnek, míg más régiók elsivatagosodhatnak […] [Egyes országok] mezőgazdasági termelése visszaeshet vagy akár le is állhat. […] Az emberiségnek öt-tíz év áll a rendelkezésére, mielőtt kritikussá válik az energiastratégiák megváltoztatására vonatkozó kemény döntések szükségessége. […] Amire a hatások mérhetővé válnak, előfordulhat, hogy már nem lesznek visszafordíthatók.

Könnyen azt hihetnénk, hogy a fenti idézet Al Gore próféciája az 1990-es évek közepéről. De nem így van. A szövegrészlet egy közelmúltban előkerült, 1970-es évekbeli belső céges dokumentáció tanúsága szerint a fosszilistüzelőanyag-óriás ExxonMobil vezető kutatójától, James F. Blacktől származik.[1] Az azóta eltelt évtizedekben azonban ahelyett, hogy az ExxonMobil és más, fosszilis tüzelőanyagokkal foglalkozó érdekeltségek komolyan vették volna saját tudósaik figyelmeztetését, inkább elindítottak egy tudományos bizonyítékokat vitató PR-kampányt, és mindent megtettek annak érdekében, hogy megakadályozzák a bolygó felmelegedését okozó karbonszennyezés visszaszorítását célzó politikát.

Ennek következtében bolygónk mára olyannyira felmelegedett, hogy már a veszélyzónában van, de még mindig nem tesszük meg a szükséges intézkedéseket a valaha volt legnagyobb globális válság elhárítására. Háborúban állunk – de mielőtt belevágnánk, először meg kell értenünk, mi van az ellenség fejében. Milyen fejlett taktikákat alkalmaznak a klímatagadás és késleltetés erői manapság a klímaváltozás elleni fellépés megállítására? Hogyan győzhetnénk le ezt az alakváltó Leviatánt? Vagy máris elkéstünk volna? El tudjuk-e még kerülni a katasztrofális mértékű globális klímaváltozást? Ezek mind olyan kérdések, amelyekre választ kell kapnunk, és a következő oldalakon meg is kapjuk majd azokat.

Történetünk közel egy évszázaddal ezelőtt kezdődött, amikor megszülettek az első olyan forgatókönyvek, amelyek egy meglévő probléma tagadására, illetve a problémára irányuló figyelem elterelésére irányultak. Mondhatni, a fosszilistüzelőanyag-ipar a legrosszabbaktól tanult.[2] A fegyverlobbi mottója az 1920-as évekre nyúlik vissza: „A fegyverek nem ölnek embereket, az emberek ölnek.” Ez tankönyvi példája a terelésnek, ami igen veszélyes: a figyelmet átirányítja a támadófegyverekhez való könnyű hozzáférés problémájáról a tömeges lövöldözések egyéb feltételezett tényezőire, például a mentális betegségekre vagy az erőszak médiában való ábrázolására.

A dohányipar is hasonló irányt vett, és igyekezett bagatellizálni a cigaretta és a tüdőrák közötti összefüggést még a saját, 1950-es évekre visszanyúló belső kutatásában is, amely bizonyította a termék halálos és függőséget okozó természetét. „A kétség a mi termékünk” – olvasható a Brown & Williamson dohányipari vállalat egyik belső feljegyzésében.

Aztán ott van a mára ikonikussá vált, „Síró indián” néven ismert társadalmi célú hirdetés is. Egyes olvasók még emlékezhetnek a reklámra az 1970-es évek elejéről. Vasszemű Codyval, a síró indiánnal hívták fel a nézők figyelmét a műanyag palackból és fémdobozokból felgyülemlő szemétre, amely országszerte belepte és szennyezte a tájat. A hirdetés azonban nem egészen az volt, aminek a felszínen látszott. Ha csak egy kicsit is beleássuk magunkat a történetbe, láthatjuk, hogy a reklám valójában egy, az üdítőital-gyártók által kidolgozott gigantikus elterelő kampány központi eleme volt, amely nem a vállalatokra, hanem ránk, emberekre akart ujjal mutogatni, és az egyéni felelősséget hangsúlyozta a kollektív fellépés és a kormányzati szabályozás helyett. Ennek eredményeként a műanyagszennyezés globális környezeti veszélye továbbra sem múlt el, sőt, a probléma azóta olyan méreteket öltött, hogy a műanyaghulladék mára az óceánjaink legmélyére is leszivárgott.

Végül elérkeztünk a fosszilistüzelőanyag-iparhoz. Az olyan milliárdos plutokraták, mint a Koch testvérek, a Mercerek és a Scaifek, illetve az olyan vállalatok, mint az ExxonMobil, dollármilliárdokat költöttek az 1980-as évek végén kezdődő dezinformációs kampányra, amely le akarta járatni az ember okozta klímaváltozást bizonyító tudományt, valamint a klímaváltozás és a fosszilis tüzelőanyagok égetésének kapcsolatát. Az ExxonMobil még azt követően is kitartóan cáfolta a tudományt, hogy a saját kutatócsoportja arra a következtetésre jutott, hogy a fosszilis tüzelőanyagok további használata „pusztító” hatással lehet a klímára.

Pedig ezeknek a tudósoknak igazuk volt. A dezinformációs kampány következménye, hogy ma, évtizedekkel később szemtanúi lehetünk az ellenőrizetlen éghajlatváltozás pusztító hatásainak, amit nap mint nap láthatunk a hírösszefoglalókban, a televízió képernyőjén, az újságok címlapjain és a közösségi média hírfolyamaiban. Part menti áradások, hőhullámok, aszályok, pusztító árvizek és tomboló erdőtüzek: ezek mutatják a veszélyes mértékű klímaváltozás arcát. Egy olyan arcot, amely egyre ismerősebb számunkra.

Következésképpen a tagadás és késleltetés erői – a fosszilistüzelőanyag-ipar, a jobboldali plutokraták és az olajpénzből finanszírozott kormányok, amelyek továbbra is hasznot húznak a fosszilis tüzelőanyagoktól való függőségünkből – többé nem állíthatják azt pókerarccal, hogy nem történik semmi. A klímaváltozás fizikai bizonyítékait nyíltan tagadni ma már egyszerűen hiteltelen. Ezért áttértek a tagadás egy enyhébb formájára, miközben továbbra is áramlik az olaj és égnek a fosszilis tüzelőanyagok; egy sokoldalú offenzívát is folytatnak, amely megtévesztésen, figyelemelterelésen és késleltetésen alapul. Ez az új klímaháború, és a bolygó vesztésre áll.

Az ellenség mesteri elterelő kampányt indított – amelyet a fegyverlobbi, a dohányipar és az üdítőital-gyártó cégek ihlettek – azzal a céllal, hogy a felelősséget áthárítsák a vállalatokról az egyénekre. Az egyéni cselekvést – a vegán életmódtól kezdve a repülés elkerüléséig – egyre inkább a klímaválság elsődleges megoldásaként emlegetik. Bár ezeket a lépéseket érdemes megtenni, az önkéntes egyéni cselekvésre irányított fókusz leveszi a nyomást a kormányzati politikusok válláról, hogy felelősségre vonják a szennyező vállalatokat. Valójában egy nemrégiben készült tanulmány szerint ha az apró egyéni tettekre fektetjük a hangsúlyt, az alááshatja a szükséges érdemi klímapolitikák támogatását,[3] ami nagyon kényelmes az olyan fosszilistüzelőanyag-cégek számára, mint az ExxonMobil, a Shell és a BP. Ezek a cégek továbbra is nap mint nap rekordnyereséget termelnek, miközben mi – George W. Bush volt elnököt idézve – „a fosszilis tüzelőanyagok rabjai” maradunk.

Az elterelő kampány arra is lehetőséget ad, hogy az ellenség megossza a klímavédő közösséget, tovább ásva a már meglévő árkot azon klímavédők között, akik inkább az egyéni cselekvésre figyelnek, illetve azok között, akik a kollektív és a politikai fellépés szükségességét hangsúlyozzák.

Az ellenség botok és trollok segítségével, a közösségi médiát és az internetes keresőmotorokat manipulálva a 2016-os amerikai elnökválasztás során kifinomult kiberfegyvereket vetett be. Ezek ugyanazok a taktikák, amelyeknek köszönhetően az amerikaiak megválasztottak egy klímaválság-tagadó elnököt Donald Trump személyében. Rosszindulat, gyűlölet, féltékenység, félelem, düh, fanatizmus: a legalacsonyabb rendű hüllőagyi impulzusok mindegyikét igyekeztek kiaknázni a szennyező vállalatok és szövetségeseik a kampány során, hogy megosztottságot szítsanak a klímamozgalmon belül, miközben félelmet és felháborodást keltenek a „bázisukban” – a csalódott jobboldaliakban.

Eközben a nem cselekvési politika képviselői hatékonyan ellenezték a szén-dioxid-kibocsátás szabályozására és beárazására irányuló intézkedéseket, és támadást indítottak olyan életképes alternatívák ellen is, mint a megújuló energia. Helyettük olyan álmegoldásokat szorgalmaztak, mint például a szén-dioxid-leválasztással történő szénégetést, vagy a nem validált, ámde potenciálisan veszélyes geomérnökségi rendszereket, amelyek együtt járnak a bolygónk nagymértékű manipulálásával. Az érvelés során elhangzik, hogy a hipotetikus jövőbeli innovációk mentenek majd meg bennünket, így jelenleg nincs szükség a politikai beavatkozásra. Csak odavetünk néhány dollárt a kockázatok kezelésére, miközben folytatjuk tovább a szennyezést.

A klímaügyi előrelépést a Trump-kormányzat intézkedései eljelentéktelenítették: felszámolták a Környezetvédelmi Hivatal (Environmental Protection Agency, EPA) klímabarát politikáját, ideértve a Tiszta Energia Tervet (Clean Power Plan), visszaállították a szennyező anyagokra vonatkozó szabályozásokat, zöld utat adtak az olaj- és gázvezetékeknek, közvetlen támogatást nyújtottak a küszködő szénipar számára, valamint lehetőséget teremtettek az állami területeken végzett olcsó fúrásokra. A fosszilistüzelőanyag-ipar szabad kezet kapott a szennyező tevékenységének kiterjesztésére.

Az ellenség lélektani hadviselést is alkalmaz a klímaharcban. Azt a narratívát erősítik, hogy a klímaváltozás egyébként is enyhe és ártalmatlan hatásaihoz könnyen alkalmazkodhatunk majd. Ezzel pedig megkérdőjelezik a probléma égető voltát, ugyanakkor visszavetik a cselekvést, ezzel is táplálva a klímaváltozás elkerülhetetlenségének érzését. Látszólag klímabajnoknak tűnő egyének a klímakatasztrófát kész tényként ábrázolták, ám vagy túlbecsülték az emberek által okozott károkat, így elvetve annak lehetőségét, hogy megtegyük a katasztrófa elhárításához szükséges lépéseket, vagy olyan magasra tették a mércét (például a piacgazdaság felszámolásának régi nótáját fújva), hogy bármilyen cselekvés eleve kudarcra van ítélve. Az ellenség pedig az ilyesmit nagy örömmel nagyítja fel.

De nincs minden veszve. Ebben a könyvben arra törekszem, hogy leleplezzem azokat a hamis narratívákat, amelyek hátráltatták az éghajlatváltozás megfékezésére irányuló kísérleteket, és hogy valódi utat mutassak az olvasóknak a bolygónk megőrzéséhez. A civilizációnk megmenthető, de csak akkor, ha megtanuljuk felismerni az ellenség jelenlegi taktikáját – vagyis a nem cselekvést –, és azt is, hogyan küzdjünk ellene.

Több évtizeden át az élén álltam annak a küzdelemnek, mely arra irányult, hogy széles körben megismertessük az emberekkel az éghajlatváltozás tudományát és következményeit, és ennek következtében teljesen egyedi látásmódot alakítottam ki. A hokiütő nevet adtuk a kollégáimmal annak az 1998-ban közzétett görbének, amely bemutatja bolygónk átlaghőmérsékletének meredek emelkedését az elmúlt évszázad során.[4] A grafikonunk azért vált ikonikussá a klímaváltozással kapcsolatos vitában, mert egy egyszerű történetet mesélt el: nevezetesen azt, hogy a fosszilis tüzelőanyagok égetésével, valamint az üvegházhatású gázok légkörbe engedésével példátlan felmelegedést okozunk a bolygón. Évtizedekkel később a hokiütőgörbét még mindig támadják, annak ellenére, hogy számos tanulmány nemcsak megerősítette, hanem ki is terjesztette az eredményeinket. Miért? Mert továbbra is veszélyeztet bizonyos érdekeket.

Az 1990-es évek végén a hokiütő elleni támadások miatt – még fiatal tudósként – a küzdelem közepén találtam magam. Miközben a politikai indíttatású támadásokkal szemben védtem saját magamat és a munkámat, kénytelen-kelletlen a klímaháborúk harcosává váltam. Immár két évtizede figyelem az ellenséget közelharcban, tudom, hogyan működik és milyen taktikákat alkalmaz. Figyelemmel kísértem az elmúlt néhány évben a megváltozott csatatér miatt a taktikákban bekövetkezett drámai változásokat is. Alkalmazkodtam ezekhez a megváltozott taktikákhoz, és módosítottam azon is, hogyan vonom be a közvéleményt és a politikai döntéshozókat a saját tevékenységembe azért, hogy tájékoztassak és befolyásoljam a közbeszédet. Ezzel a könyvvel az a szándékom, hogy megosszam Veled, amit tanultam, valamint hogy Téged is bevonjalak önkéntesként a bolygó megmentéséért vívott harcba a klímaválsággal szemben, mielőtt még túl késő lenne.

Íme, a négypontos haditervem, melyre a könyv végén visszatérünk:

• Ne hallgass azokra, akik szerint már minden mindegy! A fosszilis tüzelőanyagokban érdekeltek és támogatóik azt a tévtant hirdetik, hogy túl késő van a cselekvéshez. Ez csak egy újabb módja annak, hogy legitimálják a szokásos ügymenetet, és hogy továbbra is a fosszilis tüzelőanyagokra támaszkodjunk. El kell utasítanunk ezt a klímavégzetet hirdető sötét érvelést, mellyel manapság egyre gyakrabban találkozhatunk az éghajlatváltozásról szóló közéleti diskurzusban.

• „Egy kis gyermek őrzi azokat…” [5] A legfiatalabb generáció tagjai foggal-körömmel küzdenek a bolygó megmentéséért, olyan tartással és egyértelmű erkölcsi üzenettel, amelyet csak azok nem hallanak meg, akik homokba dugják a fejüket. A fiatalok hozhatják el azt a változást, amelyre a klímavédők vártak. Kövessük a tetteiket, tanuljunk a módszereikből és az idealizmusukból!

• Oktatni, oktatni, oktatni! A radikális klímatagadók szinte mind megingathatatlanok. A klímaváltozást a jobboldali ideológia tükréből szemlélik, és leperegnek róluk a tények. Ne pazarold az idődet arra, hogy meggyőzd őket! Ellenben vannak olyan jóhiszemű emberek, akik a klímaváltozásra irányuló dezinformációs kampány hatására összezavarodtak. Nekik viszont segítenünk kell! Így később ők is csatlakozhatnak hozzánk a harcban.

• A rendszer megváltoztatása rendszerszintű változást igényel. A fosszilistüzelőanyag-érdekeltségek félretájékoztatási gépezetének célja, hogy a nagyobb, rendszerszintű változás helyett inkább arról beszéljünk, hogy milyen autót vezetünk, milyen ételt fogyasztunk vagy milyen életmódot választunk magunknak. Olyan törvényekre van szükség, amelyek ösztönözik a szükséges elmozdulást a fosszilis tüzelőanyagoktól a tiszta, zöld világgazdaság irányába. Azokat az úgynevezett vezetőket, akik nemet mondanak az éghajlatváltozás elleni fellépésre, el kell távolítani a hivatalukból.

Könnyen megrémiszthet az előttünk álló kihívás nagysága. A változás mindig nehéz, és ráadásul azt várják el tőlünk, hogy egy ismeretlen jövő felé vegyük utunkat. Érthető, ha a rettegés teljesen megbénít bennünket, amikor kilátásba helyezik a bolygónk pusztulását. Nem meglepő, hogy a klímaválsággal és annak megoldásával kapcsolatos igyekezeteinket körülveszi a szorongás és aggodalom.

Meg kell értenünk azonban, hogy a tagadás és késleltetés hívei felhasználják ellenünk a félelmünket és nyugtalanságunkat, mi pedig csak nézünk, mint borjú az új kapura. Vannak olyan kollégáim, akik kényelmetlenül érzik magukat, ha szorult helyzetünket „háborúnak” nevezzük. De ahogy nekik is szoktam mondani, egy háború elvesztésének legbiztosabb módja az, ha nem ismerjük fel, hogy háborúban állunk.[6] Akár tetszik, akár nem, és bár nyilván nem önszántunkból, de harcban állunk: a fosszilistüzelőanyag-ipar által finanszírozott törekvések ellen, amelyekkel meg kívánják akadályozni az éghajlatváltozás elleni fellépést.

Ezért bátornak kell lennünk, és meg kell találnunk az erőt ahhoz, hogy tovább tudjunk harcolni, valamint ezt a félelmet és szorongást motivációvá és cselekvéssé tudjuk alakítani. Egyszerűen túl nagy a tét.

Ahogy egyre jobban feltárjuk a kozmoszt, újabb és újabb bolygórendszereket találunk, és némelyikben vannak a Földhöz hasonló bolygók is. Egyesek mérete hasonló a miénkhez, és nagyjából megfelelő távolságra vannak a csillaguktól ahhoz, hogy az úgynevezett „lakható övezetbe” essenek. Némely bolygókon talán van az élethez elengedhetetlen folyékony víz is. Ennek ellenére még mindig nem találtunk semmilyen bizonyítékot arra, hogy a naprendszerünkben, a galaxisunkban, sőt akár az egész univerzumban máshol is lenne élet. Úgy tűnik, az élet valóban nagyon ritka, a komplex élet pedig még inkább az. És vajon az intelligens élet? Megeshet, hogy teljesen egyedül vagyunk, és csak sodródunk ezen a Föld nevű űrhajón. Nincs még egy dokkolóhely vagy egy másik kikötő, ahol elidőzhetnénk, hogy levegőt szívjunk, vizet igyunk vagy ételt fogyasszunk.

Egy csodálatos ajándék őrzői vagyunk. Van egy megfelelő légköri összetétellel rendelkező, lakható bolygónk, amely a csillagától éppen optimális távolságra van, és amely az élethez ideális hőmérsékleti tartományt biztosítja számunkra a folyékony halmazállapotú óceánokkal, illetve az oxigénben gazdag levegővel. Minden általunk megismert ember, minden körülöttünk lévő állat vagy növény ezektől a feltételektől függ, amelyek nem változhatnak.

Ha továbbra is tudatosan megváltoztatjuk ezeket a feltételeket, s ezzel veszélyeztetjük az emberiséget és más élőlényeket pusztán azért, hogy néhány nagyvállalat továbbra is rekordnyereségre tegyen szert, az nemcsak elfogadhatatlan és etikátlan, hanem a legerkölcstelenebb cselekedet a történelemben az emberi civilizáció kialakulása óta: nemcsak az emberiség, hanem a bolygónk ellen elkövetett bűncselekmény. Nem lehetünk passzív szemlélők, mivel a szennyezők azon dolgoznak, hogy ez az eshetőség megvalósuljon. E könyvvel az a szándékom, hogy minden tőlem telhetőt megtegyek, hogy ezt megakadályozzam.

1.

A félretájékoztatás és a félrevezetés kitervelői

„A kétség a mi termékünk, mivel ez a legjobb eszközünk arra, hogy versenybe szálljunk a nagyközönség fejében lévő »tényanyaggal«.”

Meg nem nevezett dohányipari vezető,
Brown és Williamson, 1969

A jelenleg zajló klímaháborúk a dezinformációs kampányoknak köszönhetően törtek ki évtizedekkel ezelőtt, amikor is a tudományos eredmények először ütköztek a nagyhatalmi érdekekkel. Ezeknek a kampányoknak az volt a céljuk, hogy a közvélemény csak felületesen informálódjon a mögöttes tudományról, és hogy a tudományos üzenet hitelét veszítse. Ezért gyakran maguk a hírvivők, vagyis azon tudósok voltak a támadások célpontjai, akiknek a munkái komoly problémát sejtettek. Az évek során a tények és a tudományosan megalapozott figyelmeztetések aláásására felbérelt PR-ügynökök különböző taktikákat dolgoztak ki, melyeket később finomítottak is.

Öld meg a hírvivőt!

Utazzunk el képzeletben Thomas Stockmannhoz, a 19. század végén élő amatőr tudóshoz! Stockmann egy norvég kisvárosban lakott, ahol a helyi gazdaság a gyógyászati célra használt, meleg vizű forrásokra épülő turizmustól függött. Amikor Stockmann rájött arra, hogy a város vízellátását a helyi bőrgyárból származó vegyszerek szennyezik, megakadályozták, hogy figyelmeztesse erre a lakosságot. Először a helyi újság nem jelentette meg a felfedezésről írt cikkét, majd elhallgattatták, amikor egy városi gyűlésen megpróbált beszámolni arról, hogy mire jött rá. Őt és a családját is ellehetetlenítették. A lányát kirúgták az iskolából, a városlakók pedig kővel dobálták meg a házát, betörték az összes ablakát, és halálra rémítették az egész családot. Stockmannék azt fontolgatták, hogy elhagyják a kisvárost, de végül úgy döntöttek, maradnak, abban reménykedve – mindhiába –, hogy a városlakók végül elfogadják, sőt értékelik is majd a figyelmeztetést.

Ez Henrik Ibsen 1882-es A nép ellensége című drámájának a cselekménye (1978-ban Steve McQueen főszereplésével filmre is vitték, ebben a színész az egyik utolsó, talán legjobb alakítását nyújtotta). A történet kitalált, de egy olyan konfliktust ábrázol, amely már a 19. század végén ismerős volt a nagyközönség számára. Némely elemzők figyelmét nem kerülte el,[7] hogy a mese hátborzongató módon előrevetítette: egy tudományellenes elnök miként nevezi a médiát „az amerikai nép ellenségének”, és hogy konzervatív politikusok tudatosan engedik, hogy egy egész várost veszélybe sodorjon az ólommal mérgezett vízkészlet.[8] A nép ellensége egy valódi tanmese a tudomány és az ipari-vállalati érdekek ütközéséről. Emellett találó metafora is az egy évszázaddal később játszódó klímaháborúkhoz.

Mielőtt azonban eljutunk a klímaháborúkig, ugorjunk gyorsan a 20. század közepére, ahol a modern ipar dezinformációs kampányainak elődjével találkozhatunk! Ezt a kampányt a dohányipar vezetői találták ki annak érdekében, hogy elrejtsék a termékük függőséget okozó és halálos természetének bizonyítékait. „A kétség a mi termékünk” – vallotta be 1969-ben a Brown és Williamson egyik vezetője.[9] A beismerést tartalmazó feljegyzés végül a dohányipar és az Egyesült Államok kormánya közötti nagyszabású jogi megegyezés részeként jelent meg. Ezen feljegyzés mellett más céges dokumentumok is kimutatták, hogy a dohányipari vállalatok által foglalkoztatott tudósok már az 1950-es években megállapították a dohányzás egészségügyi veszélyeit. Ennek ellenére a vállalatok kidolgozott kampányt indítottak, hogy elrejtsék ezeket a veszélyeket a nyilvánosság elől.

A dohányipari érdekeltségek még szakértőket is felbéreltek, hogy lejárassák a hasonló következtetésekre jutó kutatók munkáját. A vezérük Frederick Seitz szilárdtest-fizikus volt, az Egyesült Államok Nemzeti Tudományos Akadémiájának korábbi vezetője és a tekintélyes Nemzeti Tudományos Érem (Presidential Medal of Science) kitüntetettje, akire ezen lenyűgöző érdemei miatt figyelt fel a dohányipar. A dohányipari óriás R. J. Reynolds végül felvette Seitzet, és félmillió dollárt fizetett neki, hogy tudományos állását és rangját felhasználva támadást indítson minden olyan tudományos érvelés (és tudós) ellen, aki összefüggésbe hozza a dohányt az egészségügyi problémákkal.[10] Seitz volt az első tudománytagadó bérenc. Aztán sorban érkeztek a többiek.

A növényvédő és rovarirtó szerek gyártói a dohányipar forgatókönyvét követték az 1960-as években, miután Rachel Carson felhívta a közvélemény figyelmét a DDT (diklór-difenil-triklór-etán) környezetre gyakorolt veszélyeire. Carson 1962-es Néma tavasz című klasszikusa indította el a modern környezetvédelmi mozgalmat.[11] A könyv bemutatta, hogyan tizedelte meg a DDT a kopasz sasokat és más madárpopulációkat a tojáshéjuk elvékonyításával, ezzel elpusztítva a bennük lévő embriókat. A növényvédő és rovarirtó szerek felhalmozódtak a táplálékláncban, a talajban és a folyókban, valamint egyre súlyosabb veszélyt jelentettek a vadon élő állatokra – és végső soron az emberekre is. Végül az Egyesült Államok betiltotta a DDT-t, de csak 1972-ben.

Mindezért Carson ellen egy teljes karaktergyilkossági kampányt indítottak az iparági csoportok, „radikálisnak”, „kommunistának”, valamint „hisztériásnak” kiáltották ki (ennek minden nőgyűlölő konnotációjával együtt – a nőgyűlölet és a rasszizmus, ahogy később látni fogjuk, elválaszthatatlanul összekapcsolódik a klímaváltozás tagadásával). A DDT legnagyobb gyártójának, a Monsantónak az elnöke „a természet egyensúlyi kultuszának fanatikus védelmezőjeként” írta le Carsont.[12] Kritikusai még tömeggyilkosnak is titulálták.[13] A Competitive Enterprise Institute (Versenyképes Vállalkozási Intézet) néven ismert iparági szatellitszervezet még ma is azzal rágalmazza a rég elhunyt tudóst, hogy „emberek milliói szenvednek világszerte a malária fájdalmas és gyakran halálos hatásaitól, mert egyszer egy ember tévesen riogatott. Aki nem más, mint Rachel Carson.”[14] Carson posztumusz támadói nem akarják, hogy a nyilvánosság tudomást szerezzen arról, hogy Carson soha nem kérte a DDT betiltását, csak azt, hogy ne használják ezt a szert válogatás nélkül. Végül nem a Carson által bemutatott környezeti károk miatt szüntették meg a DDT gyártását, hanem azért, mert folyamatosan veszített hatékonyságából, ahogy a szúnyogok egyre ellenállóbbá váltak vele szemben. Carson ironikus módon figyelmeztetett arra is, hogy a túlzott használatnak ez lesz a következménye.[15] Íme egy korai példa arra, hogy a kapzsi vállalatok gyors haszonmaximalizálásra törekvő, rövidlátó gyakorlatai gyakran önpusztítónak bizonyulnak.

A hitelesség és az integritás a tudósok megélhetésének forrása és egyben a legnagyobb kincse is: ezek miatt számítanak megbízható kommunikátoroknak a nyilvánosság szemében. Ezért a tagadás erői közvetlenül Carsont vették célba, és tudományos kötelességszegéssel vádolták meg. A vitára válaszul John F. Kennedy elnök bizottságot hívott össze, hogy vizsgálják felül Carson állításait. A bizottság 1963 májusában tette közzé a jelentését, amely felmentette Carsont és igazolta tudományos eredményeit.[16] A tudománytagadókat azonban soha nem riasztják el az olyan apró, bosszantó dolgok, mint a „tények”. Így a támadások a mai napig folytatódnak. Gondoljunk csak egy 2012-es kommentárra, amely a konzervatív Forbes magazinban jelent meg Henry I. Miller és Gregory Conko tollából „Rachel Carson halálos fantáziái” címmel. Miller és Conko a fent említett Competitive Enterprise Institute munkatársa. Miller emellett a George C. Marshall Institute (GMI) néven ismert iparági szatellitszervezet tudományos tanácsadó testületének tagja, és nem meglepő módon a dohányipar szószólója.[17] A cikkben Carsont „durva megtévesztésekkel”, „felháborító” tudományos munkássággal és „kirívó akadémiai kötelességszegéssel” vádolják, annak ellenére, hogy tudományos eredményeit túlnyomórészt alátámasztották a több évtizedes kutatások.[18] Bár a madárpopulációkat továbbra is veszélyeztetik a növényvédő és rovarirtó szerek, a madárcsicsergős tavaszok nagyrészt visszatértek. És ezért nagy hálával tartozunk Rachel Carsonnak.[19]

Az ipari méreganyagok emberre és környezetre gyakorolt hatásait tanulmányozó tudósok (beleértve Carsont is) munkájának köszönhetően az 1970-es években más fenyegetésekre is felfigyeltek. Figyelmet kapott például a benzin- és festékipar által okozott ólomszennyezés. Színre lépett Herbert Needleman, akinek a története nyugtalanítóan emlékeztet Thomas Stockmannéra az Ibsen-drámából. Needleman a Pittsburghi Egyetem Orvostudományi Karának professzora és kutatója volt. Kutatásai összefüggést állapítottak meg a környezeti ólomszennyezés és a gyermekek agyi fejlődése között. Mivel ismerős harangokat kongatott meg, a vezető iparági szószólók megpróbálták lejáratni őt és a kutatásait is. Karaktergyilkossági kampányba kezdtek, amely során Needlemant alaptalanul tudományos kötelességszegéssel vádolták meg.[20] De felmentették – kétszer is. Az első felmentés az Országos Egészségügyi Intézet alapos vizsgálatának eredménye volt. A dupla kockázat tudományos megfelelőjeként az egyeteme külön vizsgálatot folytatott le ellene, melynek során Needlemant elzárták saját aktáitól, rácsokat helyezve az iratszekrényeire. Soha nem bizonyították be, hogy kötelességet szegett volna. A krónikus ólomkitettség kimutatására irányuló kutatása – melyet számos független tanulmány igazolt az elmúlt évtizedekben – valószínűleg több ezer életet mentett meg, és több ezer ember agykárosodását akadályozta meg.[21] Valóban „a nép ellensége”.

A tagadás globális méreteket ölt

Az 1970-es és 1980-as években kezdtük el megtapasztalni a valóban globális környezeti fenyegetések megjelenését, beleértve a savas esőket és az ózonréteg károsodását is. Azok az ipari csoportok, amelyeket alapjaiban rengethetnek meg a környezetvédelmi szabályozások, jelentősen fokozni kezdték a támadásokat a veszélyeket bemutató tudományok és természetesen a tudósok ellen is.

Frederick Seitz – a tagadás úttörője, akit a dohányipar bevont a tudomány elleni háborúba – az 1980-as évek közepén pazar ipari támogatást kapott a George C. Marshall Institute létrehozásához.[22] Seitz partnerként felvette maga mellé Robert Jastrow asztrofizikust, a köztiszteletben álló NASA Goddard Institute for Space Studies (Goddard Űrkutatási Intézet) alapítóját és William Nierenberg oceanográfust, a kaliforniai La Jollában működő Scripps Oceanográfiai Intézet egykori igazgatóját. Naomi Oreskes és Erik M. Conway azt írták a 2010-es Merchants of Doubt[23] című könyvükben, hogy ez a három személy szabadpiaci fundamentalistának nevezhető. Egyiküknek sem volt környezettudományi végzettsége. Viszont nagyon is bizalmatlanok voltak mindennel szemben, amit az egyéni, illetve a vállalati szabadság korlátozásának véltek. Emiatt szándékosan kiszolgálták a szabályozástól idegenkedő, speciális érdekek céljait.[24] Ugyanazt a taktikát követve, amelybe Seitz egy évtizeddel korábban a dohányipar propagandistájaként vágott bele, a GMI legénysége kétséget keltett a tudomány azon területein, amelyeket fenyegetőnek éreztek az általuk képviselt hatalmi érdekekre nézve.

Az egyik ilyen tudományos kérdés a savas eső volt, egy olyan jelenség, amelyet személyesen is jól ismerek, mivel az 1970-es években New Englandben nőttem fel. Abban az időben Észak-Amerika keleti részén tavakat, folyókat, patakokat és erdőket tettek tönkre az egyre gyakoribb savas esők. Gene Likens tudós és mások fedezték fel a probléma eredetét: a közép-nyugati, kén-dioxid-szennyező széntüzelésű erőműveket. Likens később a Connecticuti Egyetem „környezeti fenntarthatósági cárja” lett.

2017 áprilisában a Connecticuti Egyetemen adtam elő, ahol megosztottam saját tapasztalataimat a klímaváltozást tagadó gépezettel kapcsolatban. Az előadást követő vacsorán Likens mellettem ült. Egyszer csak odafordult hozzám, és azt mondta: „A történeted nagyon hasonlít az enyémre!” Miközben a salátát ettük, nyugtalanítóan ismerős sztorikat osztott meg velem: hogy a főnökei ocsmány leveleket és panaszokat kaptak, hogy a konzervatív politikusok ellenségesen fogadták, valamint az ipari bérencek és a politikusok támadást intéztek ellene, hogy lejárassák a tudományos eredményeit. Hogy Likenst idézzük egy pár évvel ezelőtti interjújából: „Rossz volt. Nagyon ocsmány volt. Vérdíjat tűztek ki rám.”

Likens az Edison Electric Institute néven ismert szénipari kereskedelmi csoportra utalt, amely közel félmillió dollárt ajánlott fel annak, aki hajlandó volt lejáratni őt.[25] William Nierenberg, a fentebb említett GMI-trió tagja lényegében elvállalta ezt a feladatot, amikor Ronald Reagan kinevezte őt a savas esővel foglalkozó testület elnökévé. A tények azonban makacsnak bizonyultak, és a testület egy 1984-es jelentésében közzétett megállapítások nagyrészt megerősítették Likens és más tudományos szakértők eredményeit. De egy ellentétes állásponton lévő tudós, S. Fred Singer az általa írt függelékben elrejtett egy részt, amely a következőt sugallta Orestes és Conway megfogalmazásában: „Ténylegesen nem tudunk eleget ahhoz, hogy továbblépjünk a kibocsátás szabályozása terén.” A szövegrész éppen elég elutasító volt ahhoz, hogy a Reagan-kormányzat igazolhassa vele tétlenségi politikáját.[26]

Szerencsére a tagadás és a tétlenség erői nem győzedelmeskedtek. Az amerikaiak felismerték a problémát, fellépést követeltek, a politikusok pedig végül válaszoltak. Egy képviseleti demokráciában pontosan így kellene működniük a dolgoknak. 1990-ben egy republikánus elnök, George H. W. Bush aláírta a tiszta levegőről szóló törvényt, amely előírta, hogy a széntüzelésű erőművek szűrjék meg a kibocsátott ként, mielőtt az elhagyná a füstkéményeket. Még egy „cap and trade” néven ismert kibocsátáskereskedelmi rendszert is bevezetett, egy olyan piaci alapú mechanizmust, amely lehetővé teszi a szennyezők számára, hogy korlátozott mennyiségű szennyezési engedélyt vásároljanak és értékesítsenek. Ironikus módon a cap and trade politikáját most a republikánusok többsége pellengérre állítja. A Bush alatti EPA-igazgató, William K. Reilly fejéből pattant ki az ötlet, aki egy modern környezetvédő hős. Büszke vagyok arra, hogy ismerhetem és a barátomnak mondhatom.

A családom gyakran megy nyaralni a Big Moose Lake-hez, Adirondacks nyugati részére. A feleségem családja hetven éve jár oda. A szülei emlékeznek arra, hogy az 1970-es években a tó annyira savas volt, hogy szó szerint feleslegessé vált a zuhanyzás. Egy ugrás a tóba azonnal megtisztította az embert. A víz kristálytiszta volt, mert nem volt benne élet. A vadon élő állatok mostanra visszatértek – amikor ott vagyunk, látom és hallom a bogarakat, a halakat, a békákat, a kacsákat és a csattogó teknősöket, valamint a búvárok[27] kísérteties hangját. Néha kis tudóscsoportokat is látni, akik csónakokból mintákat gyűjtenek a különböző tavak vizéből, megvizsgálják annak kémiai összetételét és tartalmát. Az érintett ökoszisztémák még mindig nem álltak teljesen helyre. A környezetszennyezés megzavarhatja a táplálékláncokat, az erdei ökoszisztémákat, valamint a víz és a talaj kémiai összetételét, ami évtizedekig vagy akár évszázadokig is fennmaradhat azután, hogy maguk a szennyezőanyagok eltűntek. De Adirondacksben a felépülés útján haladunk, hála – ki merem mondani – a környezeti probléma megoldására vonatkozó piaci alapú mechanizmusoknak.

Az 1980-as években a tudósok felismerték, hogy a spray-k flakonjaiban és a hűtőszekrényekben akkoriban használt halogénezett szénhidrogének (a CFC-k) felelősek a lyukért az alsó sztratoszféra ózonrétegében, amely megvéd minket a Nap káros, nagy energiájú ultraibolya sugárzásától. Az ózonréteg eróziója a bőrrák, illetve más egészségügyi károsodások gyakoribbá válását eredményezte a déli féltekén. Egy barátom, Bill Brune, a Penn State Meteorológiai Tanszékének volt vezetője, egyike volt azon első tudósoknak, akik az ezzel kapcsolatos légköri kémiát kutatták. Őt idézve: „E mélyreható kutatást végző tudósok közül néhányan úgy döntöttek, hogy az ózonréteg elvékonyodása által okozott károkat csökkentő intézkedések szószólói lesznek. Heves bírálatok érték őket.”[28] Bill felhívta arra a figyelmet, hogy a kritikák többféle formában öltöttek testet: „A gyártók, a felhasználók és a kormányzati képviselőik ahelyett, hogy a feltevést és a tudományos bizonyítékokat napvilágra hozták volna, PR-kampányokkal igyekeztek elhomályosítani és megkérdőjelezni őket, illetve mindenféle módon győzködték a törvényhozókat és a nyilvánosságot arról, hogy az adatok túl bizonytalanok ahhoz, hogy cselekvésre adjanak okot.” Hozzátette: „Amikor már nem lehetett elkerülni, hogy az eredmények cáfolni kezdjék nézeteiket, vagy amikor a saját kutatásuk tévesnek bizonyult, vagy elutasították annak publikálását, akkor ezek a tudósok, kormányképviselők és ipari szóvivők taktikát váltottak, és becsmérelni kezdték az egész szakértői lektorálási folyamatot.” A tagadó állásponton lévő tudósok között volt az az S. Fred Singer is, akivel korábban a savas eső tagadása kapcsán találkoztunk. Lassan megjegyezzük ezt a nevet!

Az ellenhangokat figyelmen kívül hagyva 1987-ben negyvenhat ország, köztük az Egyesült Államok is Reagan vezetésével, aláírta az ózonréteget károsító halogénezett szénhidrogének (CFC-k) előállítását betiltó Montreali jegyzőkönyvet. Azóta az ózonlyuk kisebb lett, mint az utóbbi évtizedekben bármikor. A környezetvédelmi politika valóban működik. De mind a savas esővel, mind az ózonréteg vékonyodásával kapcsolatos politikai döntések csak azért születhettek meg, mert a lakosság kitartó nyomást gyakorolt a politikai döntéshozókra, és mindkét párt politikusai jóhiszeműen támogatták a környezeti veszélyek rendszerszintű megoldását. Ez a jóhiszeműség a Trump-kormányzat megjelenésével teljesen eltűnt. A valóság az, hogy 2016-os megválasztása után Trump olyan személyeket nevezett ki fontos pozíciókba, akik nemcsak a klímaváltozás valóságát és veszélyét tagadták, hanem már évtizedekkel korábban kulcsszerepet játszottak az ózonréteg károsodását és a savas esőt tagadó ipari törekvésekben. Tekintsünk rájuk úgy, mint akik pénzért bármit hajlandók tagadni![29]

Nevezhetjük őket a George C. Marshall Institute (GMI), azaz Frederick Seitz tudománytagadó agytrösztje szellemi utódainak is. Az 1980-as évek végére a GMI nagyrészt a környezetvédelmi kérdésekre koncentrált. De ahogy az lenni szokott, nem a savas eső vagy az ózonréteg károsodása miatt hozták létre az intézetet. A fenyegetés miatt hozták létre, amit a tudomány eredményei jelentettek egy egészen más érdekeltségre, nevezetesen Amerika hadiipari komplexumára. A hidegháború vége felé a vezető védelmi vállalkozások, mint például a Lockheed-Martin és a Northrop Grumman is, komoly hasznot húztak az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti fokozódó fegyverkezési versenyből. Különösen sokat profitáltak a Reagan által javasolt stratégiai védelmi kezdeményezésből, más néven a Star Warsból, amely program antiballisztikus rakéták gyártását tervezte a nukleáris rakéták megsemmisítésére az űrben. Ám szó szerint útjukat állta egy tudós.

A tudós mint harcos

Carl Sagan a Cornell Egyetem csillagászati és űrtudományi tanszékének professzora, valamint a bolygókutató laboratórium vezetője volt. Megbecsült, elismert kutatóként lenyűgöző eredményeket ért el a Föld- és bolygókutatásban. Sagan alapvető kutatása „A halvány fiatal Nap paradoxona” nevet viselte, és arra a meglepő tényre jutott, hogy a Föld már több mint hárommilliárd éve is lakható volt, annak ellenére, hogy a Nap akkor 30 százalékkal halványabb volt. Sagan rájött arra, hogy ezt a megnövekedett üvegházhatás magyarázza. Ez a munka alapvetés. Erről szól annak a tankönyvnek az első fejezete, amelyből a Penn State Egyetem elsőéves hallgatóinak a Föld történetét tanítottam.[30]

Sagan azonban sokkal több volt, mint egy tudós. Kulturális jelenségnek számított. Páratlan tehetséggel vonta be a közvéleményt a tudományba. Nemcsak el tudta magyarázni az utca emberének a tudományt, hanem valódi érdeklődést keltett iránta. Személyes élményem is van ezzel kapcsolatban. Carl Sagan volt az, aki engem is inspirált, hogy a tudományos pályára lépjek.

Mindig is fogékony voltam a matematikára és a természettudományokra, de utamat inkább a kisebb ellenállás, mint a szenvedélyes érdeklődés alapján választottam meg. Sagan népszerű ismeretterjesztő sorozatát, a Kozmosz: Személyes utazást éppen akkor vetítették a tévében, amikor elsős középiskolás voltam. Sagan mutatta meg számomra a tudományos kutatás varázsát. Egy olyan kozmoszt tárt fel, amely csodálatosabb volt, mint amit valaha el tudtam képzelni, és feltárta azt is, milyen értékes a helyünk ezen a Naprendszeren kívülről alig látható, apró kék pöttyön. És azok a kérdések! Hogyan alakult ki az élet? Van-e máshol is élet rajtunk kívül? Vannak-e más intelligens civilizációk is? Miért nem léptek még velünk kapcsolatba? Elgondolkodtam mindezen, és még sok más dolgon is, amit Sagan felvetett ebben a korszakalkotó tizenhárom részes sorozatban. Sagan döbbentett rá, hogy egy egész életen át táplálhatja a tudományos kíváncsiságot ilyen alapvető egzisztenciális kérdések megfogalmazása s a válaszok kutatása.

Sajnos soha nem volt alkalmam találkozni a hősömmel. 1996-ban fejeztem be a PhD-mat geológiából és geofizikából, ugyanabban az évben, amikor Sagan elhunyt. Mivel ugyanazon a területen tevékenykedem, mint Sagan, szinte biztosan találkoztam volna vele megbeszéléseken vagy konferenciákon, ha pár évvel korábban kezdtem volna a szakmát. De volt szerencsém megismerni őt az írásain keresztül, és találkozni hozzá közel álló személyekkel. Ide tartozik a lánya, Sasha is, aki íróként folytatja apja örökségét, és tovább inspirál bennünket a kozmosszal és az abban lévő helyünkkel kapcsolatban.[31]

Sagan annyira lenyűgöző és karizmatikus személyiség volt, hogy neve hamarosan egyet jelentett a tudomány hangjával Amerika számára. Johnny Carson The Tonight Show-jában elbűvölte az amerikai közönséget a megfigyeléseivel, meglátásaival és gyakran mulatságos anekdotáival. Mindennek köszönhetően szó szerint végleg kiütötte a nyeregből Carson korábbi állandó tudós vendégét, aki nem volt más, mint Robert Jastrow asztrofizikus, a fent említett GMI társalapítója.[32] Ami visszavezet bennünket a történetünk fő irányvonalához.

Carl Sagant az 1980-as években egyre inkább foglalkoztatta a politika, miután felismerte a nukleáris fegyverkezés növekvő veszélyét. Közszereplői státuszát, médiaismeretét és páratlan kommunikációs készségét is latba vetette, hogy felhívja a figyelmet egy lehetséges globális termonukleáris háború egzisztenciális veszélyeire. Sagan elmagyarázta a nyilvánosságnak, hogy a fenyegetés jóval túlmutat az azonnali halálon, pusztuláson és az ebből eredő nukleáris sugárzáson. Sagan és munkatársai a tudományos szakirodalomban úgy érveltek, hogy a nukleáris robbanófejek tömeges felrobbantása egy termonukleáris háború során elegendő port és törmeléket termelhetne ahhoz, hogy megakadályozza a szükséges mennyiségű napfény bejutását, és így kialakulna az örökös tél, vagy ahogy ők nevezték, a „nukleáris tél”.[33]

Röviden, az emberiség ugyanarra a sorsra juthat, mint a dinoszauruszok a hatalmas aszteroida becsapódását követően: a napfény bejutását megakadályozó porvihar, amely hatvanötmillió éve véget vetett a dinoszauruszok uralmának, végzetes lehetne számunkra is. Sagan segített a közvéleménynek megérteni ezt a forgatókönyvet interjúival és a Parade magazinban vasárnaponként megjelenő, széles körben olvasott cikkeivel.

Sagan attól tartott, hogy a hidegháború hívei és a katonai vállalkozók által támogatott reagani stratégiai védelmi kezdeményezés az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti feszültség fokozódásához és az atomfegyverek veszélyes felhalmozásához vezethet, előrevetítve a rettegett nukleáris téllel kapcsolatos forgatókönyvet. De ahogy Oreskes, illetve Conway is megjegyezte a Merchants of Doubtban, a hidegháborús korszak GMI-s fizikusai a szovjetszimpatizáns békepártiak ijesztgetéseinek tekintették a stratégiai védelmi kezdeményezéssel kapcsolatos jogos aggodalmakat.[34] Számukra a nukleáris télről szóló elképzelés jelentett veszélyt a biztonságra nézve. A konzervatív politikusokkal és az iparági speciális érdekekkel együttműködve a GMI-trió úgy próbálta meg lejáratni ezt az aggodalomra okot adó ügyet, hogy közvetlenül a mögöttes tudományt vette célba, és a tudós, Carl Sagan személyének lejáratásával kezdték. A támadások a kongresszusi tájékoztatókon és a mainstream újságok oldalain jelentek meg, ahol Sagannek és kollégáinak megállapításait cáfoló cikkeket és véleménycikkeket közöltek. A kampány keretében még a nukleáris télről szóló műsorok sugárzását tervező tévécsatornákat is megfélemlítették.[35]

Sagan kampánya a stratégiai védelmi kezdeményezés ellen szervesen kapcsolódik a könyv központi témájához: Sagannek és munkatársainak a nukleáris télről alkotott szimulációi a korai globális klímamodelleken alapultak. Tehát, ha nem tetszett a nukleáris tél tudománya, akkor a klímaváltozás tudománya sem fog igazán tetszeni, mert ez a GMI által korábban védett, erőteljesen szennyező tevékenységet folytató érdekeltségek bűnösségét tárta fel. A hidegháború összeomlásával az 1980-as évek végén a GMI legénységének egy új témára volt szüksége, ahogy Oreskes és Conway is megjegyezte. A savas eső és az ózonréteg elvékonyodása lefoglalta őket az 1990-es évek elején. De ahogy ezek az ügyek lassan kikoptak a köztudatból (lényegében azért, mert – ahogy korábban említettem – végül még a republikánusok is támogatták a fellépést ellenük), a GMI-nek és a hasonló kritikusoknak szükségük volt egy újabb tudományos mumusra, hogy igazolják a létezésüket. A klímaváltozás pedig éppen megfelelt erre a célra.

2.

A klímaháborúk

„Nincs olyan háború, amely véget vet minden háborúnak.”

Murakami Haruki

„A gazdagok háborúiban a szegények halnak meg.”

Jean-Paul Sartre

Elkezdődik

Az 1990-es évek elején, végzés után a klímatudományi PhD-mon dolgoztam a Yale Egyetem Földtani és Geofizikai Tanszékén. Átcsábultam a fizika tanszékről, ahol korábban az anyag viselkedését tanulmányoztam a kvantumskálán. Ehelyett az éghajlati rendszerünk viselkedését kezdtem vizsgálni, immár globális szinten. Egy ambiciózus fiatal fizikus számára a klímatudomány volt a nagy nyugati határ. Még voltak olyan nagy, nyitott kérdések a tudomány élvonalában, melyekhez egy matematikai és fizikai háttérrel rendelkező fiatal tudós jelentős mértékben hozzá tudott járulni. Számomra ez volt az a lehetőség, hogy beteljesítsem a Carl Sagan által már fiatalon belém oltott jövőképet – a tudomány azon vízióját, hogy az ember megértse helyét a nagyobb planetáris és kozmikus környezetben.

A PhD-témavezetőm egy Barry Saltzman nevű tudós volt, aki kulcsszerepet játszott a 20. század egyik nagy tudományos fejleményének, a „káosz” jelenségének felfedezésében. Többek között a káosz felelős azért, hogy senki sem tudja megjósolni a pontos időjárást, legfeljebb csak egy hétre előre. Barry szkeptikus volt – a szó valódi és igaz értelmében. Az 1990-es évek elején nem volt meggyőződve arról, hogy az ember hatással lehet az éghajlatra. Ez akkoriban tartható álláspontnak minősült, mivel a használatban lévő klímamodellek még mindig meglehetősen kezdetlegesek voltak, valamint a globális hőmérséklet nagyjából egy évszázadot felölelő adatai közül a felmelegedés jelei csak akkor kezdtek éppen kitűnni a természetes változékonyság háttérzajából.

Más tudósok, mint például James Hansen, a NASA Goddard Institute for Space Studies kiváló igazgatója (igen, ez valóban ugyanaz az intézet, amelyet korábban nem más, mint Robert Jastrow vezetett), más véleményen voltak. Hansen szerint már bizonyítható volt, hogy az emberi tevékenység – konkrétan a fosszilis tüzelőanyagok – az olaj, a szén és a földgáz – égetése során keletkező üvegházhatású gázok, mint a szén-dioxid, felmelegítik a bolygót. 1988-ban, egy rekordmeleg júniusi napon Hansen Washingtonban a Kongresszusnak tett nyilatkozatában a következőt mondta: „Itt az ideje abbahagyni a vacakolást. […] [A] bizonyítékok elég nyomósak.” A Reagan-kormányzat viszont már a júniusi nap előtt is egyre elégedetlenebb volt Hansen nyilvánosság előtt tett nyilatkozataival. Mivel Hansen a NASA tisztviselője volt, a kormányzat ellenőrizte az írásban tett kongresszusi nyilatkozatait. Ezeket 1986-tól kezdődően a Fehér Ház Menedzsment- és Költségvetési Irodája (White House’s Office of Management and Budget) többször is átfogalmazta, hogy ne legyenek annyira erősek. Hansen végül ingerült lett, és 1989-es nyilatkozatával ledobta a bombát: a Fehér Ház cenzúrázza őt.[36]

Amikor az 1990-es évek elején elkezdtem tanulmányozni a klímatudományt, a nézőpontom inkább Barry Saltzmanéhoz hasonlított, mintsem Hansenéhez. A kutatásom a természetes éghajlati változékonyságot vizsgálta, és elméleti klímamodelleken, megfigyelési adatokon és hosszú távú paleoklimatikus feljegyzéseken alapult, ideértve a fák évgyűrűit és a jégmagokat is. Ennek alapján vannak olyan fontos mechanizmusok, amelyek természetes éghajlati ingadozásokhoz vezetnek körülbelül ötven-hetven évente, ami majdnem megegyezik azzal az időtartammal, amióta műszeres hőmérsékletmérést végzünk. Az ilyen természetes hosszú távú éghajlati ingadozások legalábbis elfedték az ember által okozott klímaváltozás hatásait.[37]

A jövőbeni CO2-növekedés és hőmérséklet-emelkedés előrejelzése egy belső, 1982-es ExxonMobil-dokumentumból. A jelenlegi megfigyelt CO2-szintet és a globális hőmérséklet emelkedését a vastag vízszintes és függőleges vonalak jelzik. A tényleges értékek 415 ppm CO2 és 0,8 °C-os hőmérséklet-emelkedés 1960 óta, mindkettő az előrejelzések tartományán belül van. A 3. ábra az 1982. november 12-i Exxon-jelentésben, tárgysor: „CO2 üvegházhatása”, 82EAP 266, M. B. Glaser, környezetvédelmi ügyek programmenedzserének Exxon-fejlécével, közzétette: Inside Climate News: http://insideclimatenews.org/sites/default/files/documents/1982%20Exxon%20Primer%20on%20CO2%20Greenhouse%20Effect.pdf, 7.

Fontos, hogy alaposan átgondoljuk a dolgot. Bár a tudósok még mindig arról vitatkoztak, hogy észlelhető-e az emberi hatás az éghajlatra, széles körű konszenzus alakult ki az alapokkal kapcsolatban – vagyis abban, hogy a fosszilis tüzelőanyagok égetése és az üvegházhatást okozó gázok koncentrációjának légköri növekedése lényegesen felmelegítené a bolygót, amit még a nagy svéd tudós, Svante Arrhenius állapított meg az 1800-as évek végén. És itt érdemes felidézni a Bevezetőből az ExxonMobil saját szakértőinek szavait az 1970-es évekből: „Általános tudományos egyetértés van abban, hogy az emberiség leginkább a fosszilis tüzelőanyagok égetése során keletkező szén-dioxid kibocsátásán keresztül befolyásolja a globális éghajlatot” (saját kiemelésem).[38] A híres dán fizikus, Niels Bohr állítólag egyszer azt mondta: „Az előrejelzés nehéz dolog. Különösen a jövővel kapcsolatban.” Nos, az Exxon saját tudósai lenyűgöző előrejelzést adtak még 1982-ben, többé-kevésbé előrevetítve a szén-dioxid koncentrációjának növekedését és az ebből eredő, már most is látható felmelegedést a fosszilis tüzelőanyagok égetésének gyakorlatából kifolyólag.[39] A szénipar is tudta már az 1960-as években, hogy a szén-dioxid-kibocsátása hozzájárul a bolygó felmelegedéséhez.[40]

Mindazonáltal még mindig volt némi megosztottság a klímakutató-közösségen belül egy olyan, láthatóan alapvető kérdésben, hogy sikerült-e valóban kimutatnunk az emberi hatást az éghajlatra. Ez a tény azt jelentette, hogy eleve volt egy megosztottság, amit a klímaválság-tagadók próbáltak tovább erősíteni, valamint bizonytalanságot és vitákat generálni a tudománnyal kapcsolatban. A fosszilistüzelőanyag-ipar számára az idő volt a lényeg, mivel a probléma megoldását célzó politikai intézkedések küszöbön álltak.

Az 1988-as amerikai elnökválasztás során George H. W. Bush ígéretet tett arra, hogy összekapcsolja az „üvegházhatást a Fehér Ház-hatással”. Tudományos tanácsadójává egy David Allan Bromley nevű fizikust nevezett ki. Bromley a Yale Fizika Tanszékének professzora volt, ahol akkoriban diplomáztam, és még mindig emlékszem arra, ahogy Bromley visszatért New Havenbe, hogy különleges tanszéki szemináriumot tartson az éghajlatváltozásról és az éghajlat-modellezésről. Bromley nem volt baloldali környezetvédő, de megértette a cáfolhatatlan fizikát a klímaváltozás mögött. Eközben a Bush-kormányzat EPA-igazgatója, a már említett William K. Reilly környezetvédő volt, aki határozottan támogatta a klímavédelmi törekvéseket. 1991-ben Bush jelezte, hogy aláírja az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezményét (United Nations Framework Convention on Climate Change, UNFCCC).

De a kormányzaton belül azért akadt némi nézeteltérés. Bush kabinetfőnöke John Sununu volt, aki a Massachusettsi Műszaki Egyetemen (Massachusetts Institute of Technology, MIT) végzett mérnökként meglepő módon még ma is tagadja a klímaváltozást. Sokat merített a GMI-trió (Jastrow, Seitz és Nierenberg) egy 1989-es kiadatlan írásából (ez a következő évben Global Warming: What Does a Science Tell Us? (A globális felmelegedés: Mit mond a tudomány?) címmel jelent meg könyv formájában), amely a globális felmelegedésért a naptevékenységet okolta. A GMI képviselőjeként Nierenberg találkozhatott a Fehér Ház munkatársaival, és bemutatta nekik klímaválság-tagadó nézeteit. Ez az előadás hozzájárult a Bush-kormányzaton belüli szakadás kialakulásához, és tompította a klímaváltozás elleni intézkedések lendületét.[41]

Az Egyesült Nemzetek Szervezetének kezdeményezésére létrejövő Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC) 1988-as megjelenésével az ember által okozott globális felmelegedés tudományos bizonyítékainak megcáfolása már túl nagy falatnak bizonyult egy olyan kis szervezet számára, mint a GMI. Nem sokkal később azonban az ipari érdekeltségek bevetették a tüzérséget. A Globális Klímakoalíció néven ismert fosszilistüzelőanyag-konzorcium, amelynek tagja volt egyebek mellett az ExxonMobil, a Shell, a British Petroleum (BP), a Chevron és az American Petroleum Institute is, azért alakult meg 1989-ben, hogy egyesítse erőit olyan más iparági agytrösztökkel és szatellitszervezetekkel, mint az előkelő hangzású Heartland Institute vagy a Competitive Enterprise Institute (Versenyképes Vállalkozási Intézet). Oreskes és Conway a Merchants of Doubtban Patyomkin-falunak nevezte ezeket a lenyűgöző nevű szervezeteket, intézményeket és magánszemélyeket, amelyek az éghajlatváltozás alaptudományát vitatták újságcikkekkel, nyilvános vitákkal, áltudományos cikkekkel, és minden más elérhető eszközzel. Arra törekedtek, hogy továbbvigyék azt az érvelést, miszerint a tudomány túlságosan bizonytalan, a modellek megbízhatatlanok, rendkívül kevés és ráadásul hibás adat áll csak rendelkezésre, valamint a természetes változékonyság szerepe nem kellően ismert ahhoz, hogy egyértelműen meg tudjuk állapítani az ember szerepét a globális felmelegedésben és a klímaváltozásban.

David és Charles Koch, azaz a Koch testvérek, a legnagyobb magánkézben lévő fosszilistüzelőanyag-érdekeltség (a Koch Industries) tulajdonosai, leginkább a klímaváltozás tagadásának finanszírozásában játszott kiemelkedő szerepük miatt lettek ismertek az elmúlt években. De nemrégiben kiderült, hogy itt is kulcsfontosságú szerepet játszottak már a kezdetektől fogva.[42] A Cato Intézet égisze alatt az általuk alapított és finanszírozott libertárius agytröszt tartotta a legelső klímaváltozást tagadó konferenciát 1991 júniusában. A „Globális környezeti válság: Tudomány vagy politika?” című konferencia egyfajta Elrond-tanács volt a klímaváltozás tagadásáról. Két tudós jutott ebben kiemelkedő szerephez, akik Seitz, Jastrow és Nierenberg nyomán tudományos és akadémiai hitelességüket felhasználva kívánták legitimálni a mainstream klímatudomány lejáratását.

A meghívott előadók között volt Richard S. Lindzen az MIT-ről, akitől a konferenciát hirdető kiadványban is idézték, hogy „csak nagyon kevés bizonyíték van” arra, hogy a klímaváltozás veszélye fenyeget. Seitzhez hasonlóan az ő érdemei lenyűgözőek voltak az MIT meteorológiaprofesszoraként és a Nemzeti Tudományos Akadémia (National Academy of Sciences) tagjaként. Seitzhez hasonlóan ő is kapott a fosszilistüzelőanyag-érdekeltségektől pénzt, hogy képviselje érdeküket.[43] Tudományos értelemben Lindzen leginkább arról az ellentmondásos kijelentéséről ismert, miszerint az éghajlati modellek túlbecsülik a növekvő üvegházhatású gázkoncentráció melegítő hatását azok miatt a felhőkkel vagy a légkör nedvességével kapcsolatos folyamatok miatt, amelyek állítása szerint vagy hiányoznak, vagy rosszul szerepelnek a modellekben. Ezek a folyamatok elvileg fokozhatják is a felmelegedést („pozitív visszacsatolásban”) vagy csökkenthetik is a felmelegedést („negatív visszacsatolásban”). Lindzen azonban továbbra is csak az utóbbira koncentrált. Úgy tűnik, valójában még soha nem találkozott neki nem tetsző negatív visszacsatolással. Szakmai karrierjének nagy részében az állítólagosan hiányzó negatív visszacsatolás mellett érvelt, amivel folyamatos cáfolnivalót adott más tudósoknak.[44] Lindzen még bátran azt is kijelentette, hogy a CO2-koncentráció megkétszerezése (amit évtizedeken belül el fogunk érni, ha továbbra is annyi fosszilis tüzelőanyagot égetünk, mint most) csak nagyon minimális mértékben, 1 °C-kal emelné a Föld átlaghőmérsékletét. Ez az állítás kevéssé hihető, tekintettel arra, hogy már mostanra ennél is jobban megemelkedett a bolygó átlaghőmérséklete, a CO2-koncentráció nagyjából 50 százalékos növekedését követően. Valójában a bizonyítékok széles skálája, beleértve az éghajlat válaszát a vulkánkitörésekre, a jégkorszakok bekövetkeztére és visszahúzódására és a múltbeli meleg időszakokra, mint például a korai krétakorra, amikor dinoszauruszok barangolták be a bolygót, a felmelegedés irányába mutat, ami nagyjából háromszor (3 °C) akkora, mint amit Lindzen jósolt.

Ezen az első jelentős konferencián az előadók között szerepelt S. Fred Singer is, akit mostanra már egy pénzért bármikor bevethető, univerzális tagadóemberként ismerünk. Akárcsak Seitz, Singer is eredetileg akadémiai ember és tudós volt, és Seitzhez hasonlóan ő is otthagyta a tudományos pályát az 1990-es évek elején, hogy kiálljon az ellen, amit ő áltudománynak (junk science) nevezett. Számára ebbe a kategóriába tartozott a savas eső, az ózonréteg károsodása, a dohányzás káros hatása az egészségre, és természetesen az éghajlatváltozás is. Singer igyekezeteit is jelentős mértékben finanszírozta az iparág.[45]

Singer legfőbb szerepe a köztiszteletben álló atmoszférakutató, Roger Revelle örökségéhez kapcsolódik. Revelle hívta fel elsőként a figyelmet az ember által okozott klímaváltozásra, és az 1950-es években kulcsfontosságú bizonyítékot szolgáltatott arra, hogy a fosszilis tüzelőanyagok égetése növeli az üvegházhatású gázok koncentrációját. Előjelzéseket készített a jövőbeli felmelegedéssel kapcsolatban. Revelle-nek tulajdonítják azt is, hogy Al Gore érdeklődni kezdett a klímaváltozás iránt még a Harvard hallgatójaként.

Nem sokkal azelőtt, hogy Revelle 1991-ben elhunyt, Singer egy washingtoni értelmiségi társaság, a Cosmos Club által kiadott folyóiratba, a Cosmosba írt tanulmány társszerzőjévé tette őt. A cikk álláspontja majdnem teljesen megegyezett Singer egy korábbi, a klímaváltozást tagadó írásával. Vitatta a bizonyítékot arra, hogy az éghajlatváltozás emberi eredetű volna. Mind Revelle titkára, mind pedig az akkori végzős diákja, Justin Lancaster azt nyilatkozta, hogy a cikk csak azt követően kapta a klímaváltozást elutasító keretezést, hogy az akkor már súlyosan beteg Revelle (aki alig néhány hónappal a cikk megjelenése után meg is halt) megnézte az általa véglegesnek vélt változatot. Lancaster kijelentette: Singer rávette Revelle-t, hogy adja a nevét a cikkhez, ami miatt később Revelle „rettenetesen kellemetlenül érezte magát”. Lancaster etikátlannak ítélte Singer viselkedését, és azt mondta, hogy erős a gyanúja Singer végső céljával kapcsolatban: lejáratni Al Gore-t és az 1990-es évek elején folytatott kampányát, amely felhívta a közvélemény figyelmét az éghajlatváltozás veszélyére. Noha Singer perrel fenyegeti, Lancaster kitart ezen vádak mellett.[46]

Kialakul a csatatér

Most gyorsan előreugrunk néhány évet 1995 végére, amikor minden kritikussá vált. Az ember által okozott klímaváltozás tudományos bizonyítékai addigra már egyre meggyőzőbbek lettek. A megfigyelések és a modellszimulációk mind világos egyezést mutattak. Az egykor szkeptikus PhD-témavezetőmmel, Barry Saltzmannal társszerzői voltunk egy olyan cikknek, amely éppen erről szólt.[47] De ezzel arányosan növekedett az ipar által finanszírozott ellenállás is a tudománnyal szemben. Szatellitszervezetek tucatjai és felbérelt tudósok foglalták el az ipar által finanszírozott klímatagadás egyre jobban kiépített Patyomkin-faluját. A csatatér kialakult, az erőket mozgósították. Az éghajlatváltozás a kor meghatározó politikai kérdése lett.

1995. november végén az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (IPCC) utolsó plenáris ülését Madridban tartotta a Második Értékelő Jelentésről. A jelentés célja az volt, hogy összefoglalja a világ tudósai közötti akkori konszenzust a klímaváltozással kapcsolatban. Amint azt korábban megjegyeztem, már majdnem megvolt a konszenzus az éghajlatváltozás valóságának és veszélyének gyors elfogadását illetően. Ennek ellenére heves vita alakult ki a jelentést készítő tudósok, valamint néhány országot – különösképpen Szaúd-Arábiát és Kuvaitot – képviselő kormányzati küldöttek között. Ez a két nagy kőolaj-exportáló ország hatalmas hasznot húz a fosszilis tüzelőanyagok folyamatos kitermeléséből és értékesítéséből. Ahogy William K. Stevens tudományos újságíró fogalmazott, ezek a nemzetek „közösen léptek fel az amerikai iparági lobbistákkal együtt annak érdekében, hogy gyengítsék a jelentés következtetéseit”.[48]

A kérdés az volt, ki lehet-e magabiztosan jelenteni, hogy kimutatható az ember által okozott klímaváltozás. A jelentés ide vonatkozó szakaszáért elsődleges felelősséggel bíró tudós Ben Santer volt, az Egyesült Államok Energiaügyi Minisztériumához tartozó kaliforniai Lawrence Livermore Nemzeti Laboratóriumának (US Department of Energy’s Lawrence Livermore National Laboratory in California) klímakutatója, aki egy sor fontos cikket publikált már addigra a témában. A klímaváltozással kapcsolatos ismeretterjesztő munkája elismeréseként megkapta a MacArthur Alapítvány Zseni-díját (Genius Award). Santer és IPCC-s társszerzői a klímával kapcsolatos szakirodalom alapján arra a következtetésre jutottak, hogy „a bizonyítékok mérlege igazolja, hogy az emberi befolyás az éghajlatra számottevő”.[49]

A szaúdi küldött azt kifogásolta, hogy a „számottevő” (appreciable) szó túl erős. A tudósok két teljes napon át alkudoztak erről az egyetlen szóról a szaúdi küldöttel a jelentés „Összefoglaló politikai döntéshozók számára” című részében, amit a politikusok a legnagyobb valószínűséggel olvasnak el, illetve amiről az újságírók is nagy eséllyel beszámolnak. Állítólag közel harminc különböző alternatívát vitattak meg, mielőtt az IPCC elnöke, Bert Bolin talált egy kölcsönösen elfogadható szót: „megfigyelhető” (discernible). A kifejezéssel elismerték, hogy a tudósok érvei alapján az emberi tevékenység valamelyest szerepet játszik a megfigyelt éghajlatváltozásban, miközben a szóválasztás azt sugallta, hogy szinte hunyorognunk kell ahhoz, hogy ezt lássuk, engedve ezzel a bizonytalanságnak, amely kétségtelenül az olajban gazdag szaúdiaknak kedvezett.

Az a tény, hogy az utolsó plenáris ülésen két teljes napot szenteltek egyetlen szó megvitatásának a jelentés összefoglalójában, azt mutatja, hogy mennyire politikai töltetűvé vált a klímaváltozásról szóló vita 1995 végére. Ben Santer volt az a tudós, aki a legközvetlenebb módon kapcsolódott a kialakulóban lévő tudományos konszenzushoz. Rachel Carson, Herbert Needleman és Gene Likens hagyományát követve az iparági csoportok és a mostanra már ismerős propagandistáik el is kezdték vadul aláásni Santer hitelességét.

Alig néhány hónappal az IPCC plenáris ülése után, 1996 februárjában S. Fred Singer egy levelet tett közzé a Science című folyóiratban, amelyben Santert támadta. Vitatta az IPCC azon kulcsfontosságú megállapítását, hogy a modell előrejelzései megegyeznek a megfigyelt felmelegedéssel, és ehelyett azt állította, hogy a megfigyelések éppen hogy lehűlést jeleznek. Ez természetesen nem volt igaz. Semmi ilyesmit nem ábrázoltak. Egyértelmű bizonyítékot mutattak a felmelegedésre. De a klímaválság-tagadók nem tágítottak egyetlen furcsa adathalmaztól – egy műholdról származó légköri hőmérsékletbecsléstől, amely két, a felmelegedést megkérdőjelező tudóstól származott a huntsville-i Alabama Egyetemről: John Christytől és Roy Spencertől – ami ellentmondani látszott az összes többi bizonyítéknak a felmelegedésről. Később kiderült, hogy Christy és Spencer sorozatos hibák eredményeképpen jutott a lehűléssel kapcsolatos megállapításhoz. De előtte még a válságtagadók csalárd módon annyi hasznot húztak az állításukból, amennyit csak lehetett.[50]

Singer a továbbiakban azt állította, hogy Santernek a jelentésben szereplő munkája megszegi az IPCC szabályait, mivel még nem publikálták. Valójában a munka nagy része addigra már megjelent, és az IPCC szabályai nem írják elő az idézett mű közzétételét a jelentés időpontja előtt, csak azt, hogy a munka elérhető legyen a bírálók számára.

Mindeközben a már korábban említett Globális Klímakoalíció eljuttatott egy jelentést Washingtonba, amelyben a bennfentesek megismételték ezeket a hamis állításokat, és Santert „politikai manipulációval” és „tudományos tisztogatással” vádolták meg. Ez utóbbi vád a Harmadik Birodalom nyelvezetét idézte, és különösen gusztustalan volt már csak azért is, mert Santer rokonai közül is többen meghaltak a náci Németországban. A fenti állítások természetesen nem voltak igazak. Az IPCC vezetésének kérésére Santer törölt egy felesleges összefoglalót azért, hogy a fejezet szerkezete, amelynek ő volt a vezető szerzője, igazodjon a többi fejezethez. Néhány hónappal később Frederick Seitz közleményt adott ki a The Wall Street Journalben, amelyben megismételte ugyanezeket a Santer elleni hamis vádakat.[51]

A klímaválság-tagadók a hamis vádakat gyorsabban terjesztették (és rangosabb helyeken), mint ahogy Santer vagy a tudományos közösség cáfolni tudta volna őket. Santer feddhetetlenségét megkérdőjelezték, munkája és élete pedig veszélybe került. Ez egy példa arra, amit később „Serengeti-stratégiának” nevezek majd, amelyben az ipar által finanszírozott támadók egyes tudósokat úgy vesznek célba, ahogyan az afrikai Serengeti síkságon vadásznak a ragadozók a zsákmányukra: úgy próbálják a sérülékeny egyedeket levadászni, hogy elszigetelik őket a csorda többi részétől. Amikor a munkám kiemelt módon szerepelt a következő IPCC-jelentésben, Ben Santer így nyilatkozott: „Vannak olyan emberek, akik azt hiszik, hogy ha legyőzik Mike Mannt, az IPCC-t is legyőzik.”[52] Azt hitték, könnyű préda vagyok.

A Seitz-féle megtévesztés

Gyorsan ugorjunk előre 1997-re! Ekkor fogadták el a Kiotói jegyzőkönyvet, az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezményének (UNFCCC) kiegészítő protokollját. A jegyzőkönyv értelmében az országoknak el kellett kötelezniük magukat a szén-dioxid-kibocsátás jelentős csökkentése mellett annak érdekében, hogy elkerülhető legyen az „antropogén eredetű veszélyes beavatkozás az éghajlati rendszerbe”.[53] A politikai döntéshozókra egyre nagyobb nyomás nehezedett. A klímaválság-tagadóknak és a késleltetőknek további erőket kellett felsorakoztatniuk, ha meg akarták akadályozni a klímaváltozás elleni fellépést.

Ebben pedig egymásra találtak néhány eléggé furcsa emberrel. Vegyük például Arthur B. Robinsont, a lenyűgöző szakmai érdemekkel rendelkező vegyészt, aki a Nobel-díjas vegyész, Linus Pauling egykori pártfogoltja volt! Robinson az oregoni Cave Junctionben egy családi vállalkozást vezet, amely magát Oregon Institute of Science and Medicine-nek (Oregoni Természet- és Orvostudományi Intézet) nevezi. Robinson néhány elég furcsa tudományos hipotézissel állt elő az évek során, beleértve azt a hiteltelen állítást is, hogy a C-vitamin rákot okoz. Érdeklődést mutatott emberi vizeletminták gyűjtése és elemzése iránt is. És igen – tudom, hogy már ez motoszkál a fejedben –, Robinson is tagadja az éghajlatváltozást, ami miatt újabban közel került a klímaválság-tagadó jobboldali Mercer családhoz, valamint a Trump-kormányhoz is.[54]

Egy évvel Kiotó után, 1998-ban Robinson egyesítette erőit régi ismerősünkkel, Frederick Seitzcal, hogy aláássák a jegyzőkönyv támogatását. Ketten együtt petíciót indítottak a nemzetközi megállapodás ellen. Az Oregoni petíciót a harmincegyezer névleg „tudós” aláírójával együtt mindmáig annak bizonyítékaként emlegetik, hogy széles tudományos ellentábora van az ember okozta klímaváltozási modellek mögött álló kutatásnak. Azonban az állítólagos aláírók közül valójában csak kevesen tudósok (a listán szerepel Geri Halliwell, a Spice Girls egyik énekesnője, valamint B. J. Hunnicutt is, aki a M*A*S*H tévésorozat egyik karaktere). Arról nem is beszélve, hogy az aláíró igazi tudósok többsége később jelezte, hogy már nem támogatja a petíciót, vagy nem emlékezett arra, hogy aláírta volna. Volt olyan is, aki már elhunyt, illetve soha nem is válaszolt a Scientific American megkeresésére.[55]

A petíciót egy kísérőlevéllel és az éghajlatváltozás tudományos bizonyítékait támadó „cikkel” együtt küldték ki tudósoknak, újságíróknak, valamint politikusoknak. „A megnövekedett légköri szén-dioxid környezeti hatásai” című cikk társszerzői Robinson, az ő fia, Noah, valamint a klímaváltozást tagadó Willie Soon voltak. A cikket úgy szerkesztették, mintha a Proceedings of the National Academy Sciences (PNAS) című tekintélyes folyóiratban jelent volna meg, ami a köztiszteletben álló Nemzeti Tudományos Akadémia (National Academy of Sciences – NAS) hivatalos folyóirata. Seitz még a mellékelt levelet is úgy írta alá, mint a NAS korábbi elnöke. A NAS rendkívüli közleményében szándékos megtévesztésnek nevezte Seitz tettét, és hozzátette, hogy álláspontja a kérdésben – most, hogy konszenzus alakult ki abban, hogy az éghajlatváltozás valóban létező dolog, és az ember okozta – éppen ellenkezője annak, amit Seitz állított.

Teljesen véletlenül ez az egész csak napokkal azelőtt történt, hogy a „hokiütős” cikkünk megjelent a Nature folyóiratban 1998. április 22-én (a Föld napján).[56] A hokiütőgörbe bemutatta a modern globális felmelegedés példátlan természetét, és ezzel a klímaváltozásról szóló vita szimbólumává vált. A cikk pedig – és vele együtt én is – hamarosan a támadások kereszttüzébe került.

A hokimérkőzés

Ugorjunk még néhány évet előre 2002-ig, amikor is a mára hírhedtté vált Luntz-feljegyzéssel találkozunk! Frank Luntz profi közvélemény-kutató, aki régóta ad tanácsokat a Republikánus Pártnak politikai kérdésekben közvélemény-kutatásokból és fókuszcsoportokból származó eredményei alapján. Egy 2002-es feljegyzésben, amelyet a Környezetvédelmi Munkacsoport (Environmental Working Group) nevű szervezet szivárogtatott ki, Luntz figyelmeztette a fosszilistüzelőanyag-iparban érdekelt republikánus ügyfeleit arra, hogy „ha a közvélemény elhiszi, hogy a tudományos kérdések eldőltek, a globális felmelegedéssel kapcsolatos nézeteik ennek megfelelően fognak alakulni”.[57] Azt tanácsolta, hogy kevésbé fenyegető nyelvezetet használjanak a jelenség leírására, és ehhez a klímaváltozás szót javasolta a globális felmelegedés helyett. Ironikus módon ugyanaz a tudományos közösség, amelyet a klímaválság-tagadók riogatással vádolnak, szintén egyre inkább ennek a kifejezésnek a használatát támogatja, egyszerűen azért, mert átfogóbban írja le a problémát. A klímaváltozás nemcsak a Föld felszínének felmelegedését jelenti, hanem a (sarkköri) jég olvadását, a tengerszint megemelkedését, a trópusi és sivatagi éghajlati övezetek eltolódását, valamint az óceáni áramlatok megváltozását, és így tovább. Luntz azt is javasolta, hogy a republikánusok „elméletként (és ne pedig tényként) pozicionálják újra a globális felmelegedést”. Ez is ironikus, mivel az elmélet a legerősebb tudományos entitás. A gravitáció is csak „egy elmélet”. Ettől még aligha életbiztosítás levetni magunkat egy magas szikláról.

Luntz felhívta a figyelmet arra is, hogy „a tudományos vita (a republikánusokkal szemben) már lezárulóban van, de még nincs lezárva. Még mindig van lehetőség a tudomány megkérdőjelezésére”, ami alatt azt értette, hogy még kétséget lehet ébreszteni az átlagemberekben. Luntz receptje alapján a fosszilistüzelőanyag-érdekeltségek, a politikusok és a propagandistáik megduplázták a tudomány ellen intézett támadásaik számát, és „az öld meg a hírnököt” stratégiát alkalmazták, hogy hiteltelenítsék a tudományos alapú aggodalmakat az ember által okozott klímaváltozás miatt. Én is a támadás középpontjában találtam magam a hokiütőgörbe miatt, amely nem sokkal később ikonikus lett a klímaügyi vitában. Kiemelt szerepet kapott ugyanis az IPCC 2001. évi Harmadik Értékelő Jelentésének „Összefoglaló a politikai döntéshozók számára” című részében, mint a klímaváltozás legfontosabb új bizonyítéka, amely alátámasztja azt a következtetést, hogy az utóbbi időben tapasztalható felmelegedés példátlan, legalábbis, ha az elmúlt ezer évet vesszük alapul.[58]

Valójában a hokiütőgörbe csak egy volt a sok, egymástól függetlenül is létező bizonyíték közül. Már korábban is megállapították, hogy az emberiség befolyásolja az éghajlatot, elég csak felidézni az IPCC Második Értékelő Jelentését 1995-ből. De a hokiütő messze meggyőzőbb volt a laikusok számára, mint az előző jelentés legfontosabb megállapításai mögött húzódó meglehetősen elvont statisztika. Nem kellett hozzá megérteni az éghajlatkutatás alapjául szolgáló fizikát, matematikát vagy statisztikát, az ábra üzenete szembeötlő volt. A hosszú, enyhe lehűlést jelző trend, amely a 11. századi viszonylag meleg időjárás után indult el, és a 17–19. századi úgynevezett kis jégkorszakig tartott, hasonlít a lefektetett hokiütő „nyeléhez”, és az elmúlt évszázad meredek kiugrása pedig a hokiütő felfelé álló „pengéjéhez”. Az, hogy ez a drámai közelmúltbeli felmelegedés az ipari forradalom légköri szén-dioxid-koncentrációjának gyors növekedését kíséri, egy könnyen érthető, összetéveszthetetlen következtetést mutat: az általunk tapasztalt felmelegedés példátlan a modern történelemben. Ezt a fosszilis tüzelőanyagok égetése és más emberi tevékenységek okozzák.

Csak véletlen egybeesés volt, hogy a hokiütő pontosan ugyanakkor került előtérbe, mint amikor a klímaváltozás tagadói új, még erősebb támadást indítottak a tudomány ellen. Mindennek azonban óriási következményei lettek a saját karrieremre nézve is. A The Hockey Stick and the Climate Wars[59] című könyvemben leírom, hogy a fosszilistüzelőanyag-érdekeltségek és bérenceik hogyan próbálták meg lejáratni a hokiütőt és személyesen engem is.[60] Ide tartoztak olyan jobboldali médiabirodalmak, mint a Fox News és a The Wall Street Journal ellenem és a munkám ellen irányuló támadásai, valamint olyan klímaválság-tagadó politikusok által folytatott ellenséges hangnemű kongresszusi meghallgatások és vizsgálatok, mint James Inhofe oklahomai szenátor, Joe Barton egykori texasi kongresszusi képviselő és Ken Cuccinelli volt virginiai főügyész. Valamennyien republikánusok voltak, és mindannyian jelentős összegeket kaptak a fosszilistüzelőanyag-érdekeltségektől. A fosszilistüzelőanyag-ipar szatellitszervezetei részéről olyan jogi támadásoknak voltam kitéve, amelyek a nyílt iratokkal kapcsolatos törvényeket akarták kihasználni arra, hogy hozzáférhessenek a privát e-mailjeimhez – abban a reményben, hogy találnak valami kínosat, amivel le tudnak járatni, vagy ki tudnak valami olyasmit emelni a kontextusból, amit hamis színben tüntethetnek fel, és ezáltal kétségbe vonhatják a kutatásomat. Az igyekezetük mögött álló emberek és csoportok neve – a Koch testvérek, a Heartland Institute, a George C. Marshall Institute és Fred Singer – mostanra már ismerősen csenghet.

A tudományban az a jó, hogy rendelkezik azzal, amit a nagyszerű Carl Sagan „önkorrekciós gépezetnek” nevezett. A folyamatok szakértői lektorálása, a replikáció és a konszenzus, keverve egy egészséges adag szkepticizmussal – az igazi szkepticizmussal, nem azzal az álszkepticizmussal, amit a klímaváltozás tagadói annak állítanak be – a tudományt az igazság felé vezető úton tartják. Ha egy tudományos állítás téves, akkor a többi tudós bizonyítja, miért az. Ha igaz, akkor a többi tudós megerősíti, esetleg pontosítja, illetve kibővíti azt. A klímaválság-tagadók szeretik azt állítani, hogy a tudósok egyszerűen az uralkodó paradigmát próbálják megerősíteni, mert így lehet biztosítani a finanszírozást, és megjelenéshez jutni a vezető folyóiratokban. Mint ahogy a legtöbb dolog esetében, amit a klímaválság-tagadók állítanak, valójában éppen ennek az ellenkezője igaz. A hagyományos bölcsesség megdöntése és egy mérföldkőnek számító tanulmány megcáfolása a hírnévhez és dicsőséghez vezető út a tudomány világában.

Ennek megfelelően a hokiütőgörbével kapcsolatban felmerült kérdések megjelenése olyan vezető tudományos folyóiratokban, mint a Nature vagy a Science, hozzájárultak az ambiciózus fiatal tudósok karrierjének a beindulásához. A hokiütő mégis kiállta ezeknek és más kihívásoknak a próbáját. Különböző adatokat és módszereket alkalmazó, tucatnyi független kutatócsoport két évtizedes munkája újra és újra megerősítette a megállapításainkat. Most már (a metaforánál maradva) jégkorong-bajnokságnyi tanulmány van, amelyek nemcsak alátámasztják az eredeti megállapításainkat – hogy a közelmúlt felmelegedése példátlan az elmúlt évezredben –, hanem ki is terjesztik legalább az elmúlt két évezredre, és még inkább az elmúlt húszezer évre.[61] Az alapvető megállapításunk kiállta az idő próbáját és a szkeptikus tudósok vizsgálatait. Ennek megfelelően be is épült a tudományos konszenzusba. A további tudományos vizsgálatok kibővítették a megállapításainkat és további kontextust biztosítottak neki. Így működik a tudomány.

Ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy a hokiütőgörbe lejáratására tett erőfeszítések megszűntek volna. És itt különbséget kell tennünk a tudomány és a politika világa között. Az előbbit az önkorrekciós gépezet hajtja, amelyről Sagan oly ékesszólóan beszélt, vagyis a tudományos megállapításokat mindig megfelelő vizsgálatnak és (nagyrészt) jóhiszemű kihívásoknak vetik alá. Az utóbbi azonban nem tart be ilyen szabályokat. A hokiütőt továbbra is támadják a konzervatív médiában a tények legcinikusabb és leghitványabb félreértelmezése mentén.