Kyril Bonfiglioli

Mortdecai

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kyril Bonfiglioli: Don’t Point That Thing At Me; After You With the Pistol; Something Nasty in the Woodshed (First published  in Great Britain in the English language by Penguin Books Ltd.) Penguin Books, London, 2014

Fordította: Bori Erzsébet

A szövegben külön nem jelölt versidézeteket fordította:  Szlukovényi Katalin

Szerkesztette: Kováts Antal

Tördelés és borítóterv: Kozári Imre

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © the Estate of Kyril Bonfiglioli, 1972, 1976, 1979;  All rights reserved

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2015

Versfordítások © Szlukovényi Katalin, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-014-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Tartalom

Nem erről volt szó

Erről van szó!

Ez lett a vége

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Nem erről volt szó

A mottók szerzője Robert Browning, egyetlen, jól felismerhető hamisítvány kivételével.

Ez nem önéletrajzi regény: egy másik potrohos, kicsapongó, erkölcstelen középkorú műkereskedőről szól. A többi figura szintén a képzelet műve, kivált Mrs. Spon, de a helyszínek nagyrészt valódiak.

1

Ily ósdi történet s ily rosszul elmondani!

Amerre Pippa jár{1}

Ha tűzre vetünk egy régi, faragott és aranyozott képkeretet, tompán sziszegő hangot – egy finom fúú-t – ad a rostélyon, és az aranyfüst egy páva csodás kékeszöldjére színezi a lángokat. Ezt a jelenséget figyeltem kedvtelve szerda este, amikor Martland meglátogatott. Háromszor nyomta meg a csengőt gyors egymásutánban, mint erélyes férfiú, kinek sietős a dolga. Többé-kevésbé számítottam rá, így amikor Jock, a verőemberem beszédesen felhúzott szemöldökkel bedugta a fejét az ajtón, kellő hidegvérrel tudtam odaszólni neki:

– Gurítsd be.

Martland valamelyik ponyvájában olvashatta azt is, hogy a testes emberek meglepő könnyedséggel és eleganciával közlekednek; ennek köszönhetően úgy mozog, akár egy pohos manó, azt remélve, hogy felkapja egy kobold. Ezzel az abszurd járással vonult be hozzám némán és macskaszerűen, ringatva az ülepét.

– Ne állj fel – morogta, amikor látta, hogy eszem ágában sincs. – Szabad egy kortyot?

Azzal mit sem törődve az italostálca hívogató palackjaival, elmarta alulról a nagy Rodney karaffát, és öntött magának egy szép adagot abból, amit ő Taylor ’31-nek vélt. Egy pont ide, ugyanis hihetetlenül vacak Invalid Porttal töltöttem fel a karaffát. Nem vette észre: két pont ide. Még szép, hiszen csak egy rendőr. Talán az is csak „volt”.

Letette terebélyes hátsóját az én kis Régence fotelembe, és elismerően csettintett a nyelvével a sötétvörös lőrére. Szinte hallottam, ahogy szántja az agyát valami frappáns, könnyed indításért. Az lenne az ő Oscar Wilde-i védjegye. Martlandnek mindössze két személyisége van – Wilde és Füles. Ettől még igen kegyetlen és veszélyes rendőr. Talán csak „volt” – vagy ezt már mondtam?

– Öregfiú – kezdett bele végül –, szép kis hivalkodás. Még a tűzifád is aranyozott.

– Csak egy régi keret – mondtam, őszinteségre játszva. – Gondoltam, eltüzelem.

– Micsoda veszteség. Egy szép, faragott Louis Seize keret…

– Rohadt jól tudod, hogy ez nem egy akárhányadik Lajos keret – vetettem oda. – Chippendale utánzat futószőlő mintával, ami a múlt héten készült valamelyik cégnél a Greyhound Roadon. Járt a képhez, amit a múltkor vettem.

Sosem lehetünk biztosak abban, hogy Martland mit tud vagy mit nem tud, de az antik keretek témájában viszonylag otthonosan mozgok, azt pedig nem tartottam valószínűnek, hogy Martland órát vett belőlük.

– Az érdekes lett volna, ha ez egy Louis Seize, ismerd el… mondjuk ötvenszer száztíz centiméteres – motyogta, miközben merengve nézte, ahogy végleg elenyész a rostélyon.

Ezen a ponton bejött a verőemberem, és mintegy húsz font szenet tett a tűzre, majd visszavonult, civilizált mosolyt küldve Martland felé. Jock úgy képzeli el a civilizált mosolyt, hogy felhúzza a felsőajkát a hosszú, sárga szemfogáról. Engem ez megrémiszt.

– Figyelj ide, Martland – mondtam rezzenéstelenül. – Csak nem hiszed azt, hogy ha tényleg elemeltem volna azt a Goyát, vagy orgazda lennék, akkor ide hozom keretestül? Aztán eltüzelem a keretet a saját kályhámban? Nem nézhetsz ekkora fajankónak.

Erre zavart, tiltakozó hangokat hallatott, mintha eszébe sem jutott volna a Madridban ellopott fenséges Goya, amellyel már öt napja tele voltak a lapok. A hangadást kézlendítéssel is alátámasztotta, kilötyögtetve az úgynevezett bort a szőnyegre.

– Ez – jegyeztem meg nyomatékosan – egy drága Savonnaire szőnyeg. Nem tesz jót neki a portói. Mi több, valószínűleg egy felbecsülhetetlen értékű mesterművet rejtettek el alatta. Aminek nagyon nem tesz jót a portói.

Csúnyán sandított rám, tudva, hogy feltehetően igazat mondok. Szemérmesen visszasandítottam, tudva, hogy igazat mondok. Az ajtón túli árnyékban az a gazfickó Jock a legcivilizáltabb mosolyát gyakorolta. A felületes szemlélő, ha lett volna ilyen a házban, mindannyiunkat boldognak lát.

Jobb, ha most vetek némi fényt az előzményekre, mielőtt bárki azon kezdené törni a fejét, hogy ez a Martland haszontalan szamár-e. Önök bizonyára tudják, hogy az angol rendőrök nem viselnek fegyvert, legfeljebb rendkívüli körülmények között, csak a régi jó Mr. Punch-féle{2} furkósbot egyszerűsített megfelelőjét. És azt is tudják, hogy soha, de soha nem folyamodnak tettleges bántalmazáshoz – manapság már az almalopáson kapott kisfiúkat sem merik elnadrágolni, tartva a feljelentéstől és az Amnesty International hivatalos vizsgálatától.

Önök ezt biztosra veszik, mert még nem hallottak a rendőrségen kívüli Különleges Erőkről (SPG), amelyet a Belügyminisztérium állított fel a Nagy Vonatrablás utáni, kínos tényekkel szembesítő hetekben. Az SPG-t egy államtanácsi rendelettel hozták létre, és a belügyminisztertől, illetve az egyik magasabb rangú hivatalnokától úgynevezett titkos felhatalmazást kapott. Ez állítólag öt ívből áll és háromhavonta meg kell újítani. A nehézséget az okozza, hogy csak a legjobb és legkiegyensúlyozottabb fiúkat válogatják be a csapatba, de ha már benne vannak, a gyilkosságot is – hogy mást ne mondjunk – elnézik nekik, amennyiben eredményt mutatnak fel. Nem lesz több Nagy Vonatrablás ügy, még ha ez azzal is járhat – de erre gondolni sem szabad! –, hogy kiiktatnak néhány bűnözőt, mielőtt költséges bírósági eljárás alá vonnák őket. (Már eddig is egy vagyont spóroltak a kirendelt védőkön.) Minden újság, még az ausztrál tulajdonban lévők is, megállapodott a belügyminisztériummal, hogy forrón kapják a sztorikat egyenesen a derítőből, ha cserébe elsiklanak a fegyverek és a kínzás felett. Gyönyörű, nem?

Az SPG-nek nem kell törődnie a bürokráciával, kivéve egyetlen rémült kisembert az államkincstártól, és a felhatalmazása arra is kiterjed, hogy felkérje – ha úgy tetszik, utasítsa – a rendőri vezetőket, hogy „fegyelmi követelmény vagy hivatali formalitás nélkül bocsássanak rendelkezésére minden adminisztratív eszközt”. A rendőri állomány nyilván rajong ezért a lehetőségért. Az SPG csak a királynő miniszterelnökének tartozik felelősséggel a meghatalmazottján keresztül, aki valódi earl és titkos tanácsos, és késő este nyilvános vécék környékén lelhető fel.

Tényleges, gyakorlati vezetője egy ejtőernyős alakulat egykori ezredese, aki az iskolatársam volt, és olyan érdekes rangot visel, mint extra főosztályvezető. Rátermett fickó, Martlandnek hívják. Nagyon szereti bántani az embereket.

Engem is szívesen bántott volna egy kicsit kihallgatás címén, de Jock kint állt az ajtó előtt, és időnként visszafogottan böffentett egyet, jelezvén, hogy kéznél van, ha szükség lenne rá. Jock egyfajta anti-Jeeves: hallgatag, találékony, sőt tisztelettudó, ha olyan kedvében van, viszont állandóan részeg, és szereti bezúzni az emberek arcát. Manapság nem űzheted a műkereskedést verőember nélkül, és Jock az egyik legjobb a szakmában. Vagyis csak volt.

Miután bemutattam Jockot – a családneve most nem jut eszembe, felteszem, az anyja nevét kapta –, talán ideje magamról is közölnöm néhány adatot. Charlie Mortdecai vagyok. És tényleg Charlie-nak kereszteltek; azt hiszem, az anyám ezzel az apámon akart bosszút állni valamilyen homályos meggondolásból. Ami a Mortdecait illeti, azzal roppant elégedett vagyok: van benne egy leheletnyi ősiség, egy csepp zsidóság, egy icipici romlottság – egyetlen gyűjtő sem állhatja meg, hogy tengelyt ne akasszon egy műkereskedővel, akit Mortdecainak hívnak. Életem virágjában vagyok, ha ez mond valamit, a magasságom éppen csak átlagos, a testsúlyom sajnos több az átlagosnál, és még őrzöm a maradványait annak, amit a futó méricskélés jó külsőnek ítélne. (Néha, tompított fénynél és behúzott hassal már-már tetszem magamnak.) Kedvelem a szépművészetet, a pénzt, a disznó vicceket és az italt. Nagyon sikeres vagyok. A tűrhető másodvonalbeli magániskolámban fedeztem fel, hogy jóformán bárki megnyerhet egy verekedést, ha kész arra, hogy a másik fél szemébe nyomja a hüvelykujját. A legtöbben nem képesek rászánni magukat, gondolták volna?

Továbbá megillet a „méltóságos” megszólítás, lévén a papám Bernard, Mortdecai of Silverdale első bárója volt Lancaster palotagrófságban. Ő volt az évszázad második legnagyobb műkereskedője: az mérgezte meg az életét, hogy megpróbálta túlszárnyalni Duveent. Színleg azért kapott bárói címet, mert egyharmadmillió font értékben adományozott a nemzetnek jó minőségű, de eladhatatlan műtárgyakat, valójában pedig azért kapta, mert elfelejtett valami kínosat valakiről. A memoárja a fivérem halála után, mondjuk, jövő áprilisban fog megjelenni, ha minden igaz. Csak ajánlani tudom.

De térjünk csak vissza a Mortdecai-barakkba, ahol a jó öreg főnökhelyettes Martland háborgott, vagy legalábbis úgy tett. Rettenetes színész, de akkor is épp elég rettenetes, amikor nem színészkedik, így aztán nehéz eldönteni, mikor melyik. Ha tudnak követni.

– Ugyan már, Charlie – mondta nyűgösen. Én csak annyira rebegtettem a szemem, hogy diszkréten jelezzem, nem tegnap ültünk együtt az iskolapadban.

– Mit akar jelenteni ez az „ugyan már”? – kérdeztem.

– Azt, hogy ne játszd itt nekem a hülyét.

Három szellemes visszavágást is fontolóra vettem, de rájöttem, hogy minek fárasztani magam. Vannak helyzetek, amikor kész vagyok szópárbajt vívni Martlanddel, de ez most nem olyan volt.

– Mégis – tettem fel a logikus kérdést –, mi lenne az, amiről azt gondolod, hogy tőlem kaphatod meg?

– Bármilyen nyom a Goya-ügyben – válaszolta a meghunyászkodó Füles hangján. Erre én egy – vagy két – jeges szemöldökfelvonással reagáltam. Kissé összerándult.

– Vannak diplomáciai megfontolások – nyögte halkan.

– Igen – mondtam némi elégtétellel. – Belátom, hogy lehetnek ilyenek.

– Csak egy nevet vagy egy címet, Charlie. Vagy akármit. Hallanod kellett valamit.

– És hol lép itt be a jó öreg cui bono? – kérdeztem. – Hol a mézesmadzag? Vagy ezúttal is a régi iskolai bajtársiasságra apellálsz?

– Békét és nyugalmat nyernél vele, Charlie. Persze hacsak nem te üzletelsz a Goyával mint tettestárs.

Ezen színleg elmerengtem egy darabig, vigyázva, hogy ne tűnjek túl lelkesnek, és nyakaltam az igazi Taylor ’31-et, ami a poharamban lakott.

– Rendben – mondtam végül. – Középkorú, nyers stílusú fickó a Nemzeti Galériában, Jim Turnernek hívják.

Martland golyóstolla boldogan szántotta az előírásos jegyzetfüzetet.

– Teljes neve? – kérdezte felélénkülve.

– James Mallord William.

Elkezdte leírni, aztán megdermedt, és sötét pillantást vetett rám.

– 1775–1851 – vetettem oda. – Állandóan lopott Goyától. Bár, mint tudjuk, az öreg Goya sem vetette meg a lopást.

Soha életemben nem álltam még ilyen közel ahhoz, hogy szájba vágjanak. Patriciusi profilom maradékának szerencséjére Jock jó ütemérzékkel lépett be, úgy cipelve maga előtt a tévékészüléket, akár egy zavarba hozhatatlan, férjezetlen anya. Martlandben győzött a jólneveltség.

– Ha-ha – mondta udvariasan, eltéve a jegyzetfüzetet.

– Ma ugyanis szerda van – magyaráztam.

– ???

– Profi birkózás. A tévében. Soha nem hagyjuk ki Jockkal, sok barátja lép szőnyegre. Nem maradsz itt megnézni?

– Jó éjszakát – mondta Martland.

Közel egy órán át töltekeztünk Jockkal – valamint az SPG lehallgatóival – a szabadsúlyú versenyzés királyainak nyögéseivel és ordításaival, plusz Mr. Kent Walton elképesztően éleslátó kommentárjaival; szerintem ő az egyetlen a tévés közvetítés műfajában, aki igazán érti a dolgát.

– Ez az ember elképesztően éleslátó, ésatöbbi – mondtam Jocknak.

– Igen. Egy perccel ezelőtt azt hittem, hogy letépi a másik fickó fülét.

– Nem, Jock, nem Pallo, hanem Kent Walton.

– Hát, nekem Pallo tűnik annak.

– Sebaj, Jock.

– Oké, Mr. Charlie.

Remek műsor volt: minden rosszfiú szégyentelenül csalt, a bíró soha nem kapta rajta őket, de a jófiúk az utolsó percben mindig győztek egy leszorítással. Kivéve, természetesen, Pallo meccsén. Milyen örömteli. És örömmel töltött el az is, amikor azokra az ügyes, fiatal bobbykra gondoltam, akik minden Turnert ellenőriznek a Nemzeti Galériában. Martlandnek van annyi esze, hogy tudja, nem találnék ki egy gyenge viccet csak azért, hogy őt ugrassam: minden Turnert ellenőrizni kell. Az emberei, semmi kétség, találnak majd egy borítékot, eldugva az egyik mögött. Amelyben – ehhez sem fér kétség – lesz egy olyan fénykép.

Amikor véget ért az utolsó mérkőzés – ezúttal egy drámai bokafogással –, megittunk némi whiskyt Jockkal, ahogy az már szokásunkká vált a birkózó estéken. Red Hackle de Luxe nekem, Johnny Walker Jocknak. Azt jobban szereti; és azt is tudja, hol a helye. Ekkor már túl voltunk a kis mikrofon kiiktatásán, amelyet Martland hanyagul hátrahagyott a fotel alatt. (Jock ült ott, így minden bizonnyal durva hangokat is rögzítettek a birkózás mellett.) Jock ritka fantáziáról tanúskodva egy shakerbe dobta a kis poloskát, vizet és egy Alka-Seltzer tablettát adva hozzá. Aztán röhögőgörcs jött rá, amitől iszonyú látványt és hangzást nyújtott.

– Higgadj le, Jock – mondtam –, dolgunk van. Que hodie non est, eras erit, ami annyit tesz, hogy számításom szerint holnap dél körül letartóztatnak. Ennek, ha lehet, a parkban kell megtörténnie, hogy ehhez illő jelenetet rendezhessek. Közvetlenül ezután át fogják kutatni a lakást. Te nem lehetsz itt, és nem lehet itt a tudjukmi sem. Tedd bele az MGB tetőkárpitjába, mint legutóbb, rakd vissza a tetőt a kocsira, és vidd el Spinozához szervizelni. Ügyelj arra, hogy személyesen Mr. Spinozával beszélj. Légy ott pontban nyolckor. Megértetted?

– Igen, Mr. Charlie.

Azzal Jock elballagott a folyosón a szobájába, és még onnan is kihallatszottak boldog vihogásai és szellentései. A szobája takaros, egyszerűen berendezett, friss levegőjű: pont ilyet kívánnának a cserkész fiuknak. A falon a brit hadsereg rangjainak és rangjelzéseinek táblázata; az éjjeliszekrényen Shirley Temple bekeretezett fotója; a fiókos komódon egy nem egészen befejezett hajómodell és a Motor Cycle magazin csinos halma. Azt hiszem, borotválkozás utáni arcvíznek használja a fenyőillatú fertőtlenítőt.

Az én hálószobám egy direktórium korabeli drága kurtizán munkahelyének viszonylag hűséges rekonstrukciója. Számomra tele van csodás emlékekkel, de önök – kivált a brit olvasók – valószínűleg okádnának tőle. Ott helyben.

Boldog, álomtalan álomba merültem, mert semmi sem purgálja úgy ki a szánalmat és a rettegést az elméből, mint a szabadsúlyú birkózás. És semmi nem olyan édes, mint az igaztalanok álma.

Szerda este volt és nem ébresztett fel senki.

2

Akit lát, egyszerűen az vagyok.
Állat volnék? Annak is lenni kell.
Ha farkam, s karmom nőne hirtelen,
az ember többet érne nálam, ám
oroszlánként viselném farkamat,
csonkuk takargató majmok között.
Dolgom Istentől rendelt sorsomat
betölteni, nem megmásítani.

S miként kunyhónkat kárpit s szőnyegek,
a ketrecet szalma bélelje ki.

Blougham püspök védőbeszéde

Senki sem ébresztett fel tíz óráig ezen a gyönyörű nyári reggelen, amikor is Jock bejött a teámmal és a kanárival, amely teljes kis szívéből dalolt, mint mindig. Mindkettőjüknek jó reggelt köszöntem. Jock jobban szereti, ha a kanárit üdvözlöm, és nem kerül semmibe, ha egy ilyen kis dologban a kedvére teszek.

– Ah – tettem hozzá –, a jó öreg, vigasztaló Oolong vagy Lapsang!

– He?

– Hozd be a bambuszbotomat, a legsárgább cipőmet és a régi zöld puhakalapot{3} – idéztem tovább. – A parkba megyek ellejteni egy pásztori táncot.

– He?

– Ne is törődj vele, Jock. Bertram Wooster beszél, nem én.

– Oké, Mr. Charlie.

Gyakran eszembe jut, hogy Jocknak fallabdáznia kéne. Kitűnő fal lenne belőle.

– Bevitted az MGB-t, Jock?

– Igen.

– Helyes. Minden oké? – Ostoba kérdés, persze, és persze meg is fizettem érte.

– Igen. Hát, izé, a tudjukmi kicsit túl nagy volt, nem fért be a tetőkárpit alá, ezért levágtam egy kicsit a széléből, csak hogy tudja.

– Jock, te levágtál a…

– Minden rendben, Mr. Charlie, csak vicceltem.

– Igen, Jock, minden rendben. Remek. Mondott valamit Mr. Spinoza?

– Igen, egy csúnya szót.

– Gondolhattam volna.

– Igen.

Készen álltam a felkelés naponta ismétlődő rettenetére. Jock alkalmi segítségével elvonszoltam magam a zuhanytól a borotváig, a Dexedrine-től{4} az elviselhetetlen döntésig a nyakkendőről; negyven perccel később épségben megérkeztem a reggeli határmezsgyéjére, az egyetlen reggelihez, amely megérdemli ezt a nevet, a cheminot{5} reggelijéhez, a nagy adag kávéhoz, rummal csipkézve, bordűrözve, farkasfogazva. Sikerült felkelnem. Nem voltam rosszul. A bokrokra csigák tapadtak, hogy mást ne mondjak.

– Nem hinném, hogy van zöld puhakalapunk, Mr. Charlie.

– Sebaj, Jock.

– Ha gondolja, elküldhetem a portás kislányát a kalaposhoz.

– Nem, Jock, jó lesz így.

– Fél koronáért elmenne.

– Nem, Jock, jó lesz így.

– Oké, Mr. Charlie.

– Tíz percen belül el kell hagynod a lakást, Jock. Persze semmi fegyver vagy ilyesmi nem maradhat itt. Riasztókat beüzemelni, összekapcsolni. A kamerában legyen film és működjön… tudod.

– Igen, tudom.

– Igen – mondtam, számos idézőjel közé csomagolva a szót, lévén igazi verbális sznob.

Akkor most képzeljék maguk elé ezt a potrohos kéjencet, amint végigsuhan a londoni Upper Brook Streeten, vitorlát bontva a St. James Park és a nagy kaland felé. Egy apró izom rángott az arcában – talán a legszebb hagyományokat követve –, de máskülönben városias külsőt, jó megjelenést mutatott, készen arra, hogy az első tramplitól vegyen egy csokor ibolyát és odavessen érte egy aranyat; Hugh Drummond-Mortdecai kapitány, egy kuplét fütyörészve és a selyem alsónemű egy beszorult ráncával a púderezett farpofái között, fene a jó dolgát.

Persze attól a pillanattól kezdve rajtam voltak, ahogy kiléptem a házból – pontosabban nem igazán rajtam, mert „szemből követtek”, és nagyon szépen csinálták, végtére is az SPG fiúk egyéves kiképzést kapnak –, de nem fogtak el délben, ahogy megjósoltam. Ide-oda járkáltam a tó körül (közben megbocsáthatatlan dolgokat mondtam barátomnak, a pelikánnak), ők meg úgy tettek, mintha a nevetséges kalapjuk belsejét vizsgálnák (amelyben nyilván az adóvevő rádiójuk volt) és lopva jeleket küldtek egymásnak vörös, göcsörtös kezükkel. Már kezdtem azt gondolni, hogy túlbecsültem Martlandet, és készültem irányt venni a Reform Clubba, hogy meghívassam magam valakivel egy jó ebédre – a hidegbüféjük világelső, tudják –, amikor:

Megjelentek. Kétfelől. Hatalmasan, egyenesen, szakszerűen, halálosan, hülyén, gátlástalanul, komoran, éberen, gyengéden gyűlölőn.

Az egyik a csuklómra tett kézzel fogott le.

– Tűnés – rebegtem. – Mit gondolnak, hol vannak? A Hyde Parkban?

– Mr. Mortdecai? – mordult rám szakszerűen.

– Ne morduljon rám szakszerűen – tiltakoztam –, nagyon jól tudja, hogy én vagyok az.

– Akkor meg kell kérnem, hogy jöjjön velünk, uram.

Rámeredtem. Fogalmam sem volt, hogy még mondanak ilyet az emberek. „Ledermedtem”, ezt a szót keresem?

– He? – mondtam, szabadon idézve Jockot.

– Velem kell jönnie, uram. – Ezt most tényleg jól csinálta, beleélve magát a szerepbe.

– Hová visznek?

– Hová szeretne menni, uram?

– Mondjuk… haza?

– Attól tartok, azt nem lehet, uram. Nincs nálunk a felszerelésünk, tudja.

– Felszerelésük? Ja, igen, értem már. Te jó ég. – Ellenőriztem a pulzusomat, a molekuláimat és még néhány fontosabb testrészt. Felszerelés. A fenébe is, Martlanddel együtt jártunk iskolába. Rám akarnak ijeszteni, semmi kétség.

– Rám akarnak ijeszteni, semmi kétség – mondtam.

– Nem, uram. Most még nem, uram.

Tudnának erre jó választ adni? Én sem tudtam.

– Akkor, felteszem, a Scotland Yardra megyünk – mondtam élénken, nem sokat remélve.

– Nem, uram, az nem lenne jó. Azok ott túl korlátoltak. A mi kis vidéki kórházunkra gondoltunk, Esher mellett.

Martland egyszer, egy közlékeny pillanatában, beszélt nekem a „vidéki kórházról” – utána napokig rémálmaim voltak.

– Nem, nem, nem, nem, nem, nem, nem – kiáltottam joviálisan –, nem hagyhatom, hogy olyan messzire kelljen vinniük, fiúk.

– Akkor hát – mondta Útonálló II, aki most először nyitotta ki a száját – mit szólna a saját kis vidéki házához Stoke Poges mellett?

Be kell vallanom, itt egy leheletnyit elsápadhattam. A magánéletem nyitott könyv, bárki elolvashatja, de azt hittem, az én kis kuckómról csak néhány bizalmas barát tud. Nem folyt ott semmi illegálisnak nevezhető, bár tartottam ott egy-két felszerelést, amit mások kissé frivolnak vélhetnének. Némi Mr. Norris-beütés{6}, tudják.

– Vidéki ház? – riposztoztam villámgyorsan. – Vidékiház-vidékiház-vidékiház?

– Igen, uram – mondta Útonálló II.

– Kellemes és diszkrét – jegyezte meg a társa.

Néhány hibás rajt után felvetettem (immár higgadtan, felhőtlenül, behízelgőn), hogy az lenne a legszebb, ha a jó öreg Martlandet is meghívnánk; szórakoztató társaság, iskolatársam volt. Úgy tűnt, szívesen fogadnak minden felvetést, ahogy ez esetben is történt, és hamarosan mindhárman bezsúfolódtunk egy véletlenül arra cirkáló taxiba, Útonálló II pedig a taxis fülébe mormolt egy címet, mintha nem ismerném úgy Martland címét, akár a saját adószámomat.

– Northampton Park, Canonbury? – kacagtam fel. – Mióta nevezi ezt a jó öreg Martland Canonburynek?

Mindketten kedvesen mosolyogtak rám. Majdnem olyan rémes volt, mint Jock civilizált mosolya. Két egész fokkal esett a testhőmérsékletem, tisztán éreztem. Fahrenheitben, persze: nem szeretnék túlozni.

– Merthogy az már szinte nem is Islington – hadováltam diminuendo –, inkább Newington Green, ha engem kérdeznek. Mert milyen nevetséges már…

Ekkor vettem észre, hogy a véletlenül arra cirkáló taxi belteréből hiányoznak bizonyos megszokott kellékek, úgymint a viteldíj-tábla, a hirdetések, az ajtókilincsek. Volt viszont benne rádiótelefon és egy fél pár bilincs egy gyűrűvel a padlóhoz csavarozva. Mondhatni, elakadt a szavam.

Úgy tűnt, nem gondolják, hogy szükségük lenne a bilincsre; csak ültek és néztek rám elmélázva, már-már nyájasan, mint a nagynénik, akik azon tűnődnek, mit is szeretnék a tea mellé.

Martland háza elé kanyarodtunk, épp amikor a vesszőfonással dizájnolt Minije feltűnt a Balls Pond Road sarkán. Elég rondán parkolt le, aztán kiadta magából Martlandet, mogorván és bőrig ázva.

Ez egyszerre volt jó és rossz.

Jó, mert azt jelentette, hogy Martland nem időzött sokat a lakásom ostrománál: Jock nyilván beállította a riasztókat, ahogy utasítottam, és Martlandet, miután szakszerűen behatolt az ajtón, egy bömbölő sziréna pokolbéli hangja fogadta, az automatikusan működésbe lépő tűzoltófejek áldásától kísérve. Ráadásnak megszólalt a fülsiketítő riasztócsengő, elérhetetlen magasságban az utcafronti falon, miközben a Half Moon Street-i rendőrségen és egy nemzetközileg ismert biztonsági cég – amelyet én csak Rablóból-Pandúr Szervezetnek hívok – Bruton Street-i részlegén villogni kezdett a vészjelzés. A csillárban lapuló helyes kis japán, egy kocka per másodperces robotkamera kattogtatott, és mindennek a tetejébe a házisárkány concierge felcsörtetett a lépcsőn, úgy csattogtatva gonosz nyelvét, akár egy búr az ostorszíjat.

Jóval azelőtt, hogy összebarátkoztam volna Mr. Spinozával, megkérte néhány barátját, hogy „csinálják meg a lakásom”, ahogy ők nevezik, szóval nagyjából tudtam, miről van szó. A csengők és szirénák zaja leírhatatlan, a víz elállíthatatlan, a megtermett járőrök, a szőrös valagú biztonságiak és a közönséges bűnözők konfliktusa több mint kínos, és mindezt kibírhatatlanná fokozzák a házmesterné nyelvének ostorcsapásai. Szegény Martland, gondoltam derűsen.

Talán el kéne magyaráznom, hogy

az SPG emberei természetszerűen nem viselnek azonosítót, és gondosan kerülik az egyszerű rendőröket, mivel a korrupt zsaruk lefülelése is a feladataik közé tartozik;

az alvilág egyes patkányai, kivételes előrelátással, szándékosan ügyetlenül és visszataszítóan végeztek el bizonyos „munkákat”, az SPG tagjának adva ki magukat;

az egyszerű rendőrök nem különösebben lelkesednek az igazi SPG emberekért; és

a biztonsági cégem agyatlan bérencei mindig jóval azelőtt vetik be a borsszóróikat, az adóvevőiket, az anilin festékszóróikat, a dobermannjaikat és a gumibotjaikat, mielőtt bármit kérdeznének.

Te jó ég, mekkora zűr lehetett. És hála a kis kamerának, most majd csinosan átrendeztethetem a lakást Mrs. Sponnal – régóta esedékes, annyit mondhatok –, valaki másnak a költségére.

Te jó ég, és milyen dühös lehet Martland.

Igen, ez benne a rossz, természetesen. Vetett rám egy szúrós pillantást, miközben zajtalanul (a kövér emberek meglepő kecsességével stb.) felbattyogott a lépcsőn, ledobta a kulcsait, ledobta a kalapját, ráállt és végül bevezetett minket a lakásba. Mindez nem ígért semmi jót C. Mortdecainak. Útonálló II., aki félreállva utat nyitott nekem, olyan nyájasan nézett rám, hogy bugyborékolni kezdett a reggelim a vékonybelemben. Bátran összeszorítva a farpofáimat beslisszoltam, és fojtott kuncogással felmértem a helyiséget, amelyet ő valószínűleg „a” szalonnak nevezett. Azóta nem láttam ilyen mintájú függönyöket, hogy a javítóintézetben elcsábítottam a nevelőanyát; a szőnyeg egy vidéki mozi előcsarnokából menekülhetett ide, a tapétán kis ezüst-szürke Bourbon-liliomok rajzottak. De komolyan. És persze minden makulátlanul tiszta volt. Enni lehetne róla, már ha csukva tartod a szemed.

Azt mondták, leülhetek, vagy inkább rám parancsoltak. Éreztem, hogy a májam, súlyosan és lomhán, elszorítja a szívemet. Már nem vonzott a hidegbüfé.

Martland átöltözve, szárazon jelent meg újra, szinte már a régi, szórakoztató önmaga volt.

– Na szóval – rikkantotta a kezét dörzsölve –, lássuk csak.

– Nekem most mennem kell – mondtam eltökélten.

– Nem, nem, nem – kiáltotta –, miért, hiszen csak most jöttél. Mit kérsz inni?

– Whiskyt.

– Jó választás. – Kitöltött magának egy nagy adagot, de nekem nem.

Ha-ha, gondoltam.

– Ha-ha – mondtam ki bátran, fennhangon.

– Hi-hi – riposztozott dévajul.

Szótlanul ültünk vagy öt percig, ők nyilván azt várták, hogy elkezdjek tiltakozva hadoválni, én viszont elszántam magam arra, hogy semmi ilyesmit nem teszek, de kissé aggasztott, hogy ezzel csak még inkább feldühítem Martlandet. Múltak a percek. Hallottam, ahogy egy nagy, olcsó óra tiktakol az egyik Útonálló mellényzsebében, mert ők már csak ilyen régi vágásúak voltak. Egy kis bevándorló gyerek szaladt el odalent a járdán, Tarzan-üvöltéssel: „M’Gawa! M’Gawa!”, vagy legalábbis így hangzott. Martland vonásai megenyhültek, egy előkelő ház urának csendes megelégedettségével mosolygott, aki barátai és szerettei körében élvezi a portóit és a kellemes társalgást. Ránk telepedett a forró, viszketős, a távoli forgalom zajával terhes csend. Szerettem volna kimenni a mosdóba, de le sem vették rólam a szemüket, udvariasan, figyelmesen néztek. Szakszerűen.

Martland végül – meglepő kecsességgel stb. – feltápászkodott, és feltett egy lemezt a tányérra, nagy műgondot szentelve a Quad sztereó hangszórók beállításának. Az elhaladó vonatokról készült felvétel volt, amelyet mindannyian megvettünk, amikor először engedhettünk meg magunknak egy sztereo lemezjátszót. Megunhatatlan.

– Maurice – mondta udvariasan az egyik huligánnak –, volnál szíves felhozni a tizenkét voltos nagyfeszültségű kocsi-akkumulátort az alagsori töltőpadról?

– És Alan – folytatta –, megtennéd, hogy behúzod a függönyöket és leveszed Mr. Mortdecai nadrágját?

Mit tehet az ember, amikor ilyen dolgok történnek vele? Küzdjön? Milyen kifejezést tükrözzön jól táplált arca? Megvetést? Felháborodást? Méltóságteljes nyugalmat? Amíg én az arckifejezések között válogattam, ügyesen alsóneműre vetkőztettek, és nem telt tőlem más, csak a pőre pánik. Martland diplomatikusan elfordult, és emelt még néhány decibelt az erősítőn. Maurice – mindig Maurice-ként fogok gondolni rá – fél perc alatt a helyére illesztette az első csatlakozót, majd Martland kéjesen jelt adott a második csatlakozó felcsíptetésére. A Flying Scotsman tökéletes időzítéssel, sztereóban robogott keresztül egy vasúti átjárón. Én monóban versenyeztem vele.

Így telt-múlt ez a hosszú nap. Nem sok percig tartott, be kell vallanom. Én mindent kibírok, csak a fájdalmat nem; ráadásul már a gondolata is mélységesen felzaklat, hogy valaki szándékosan, lelkifurdalás nélkül bántalmaz. Úgy tűnt, mintha ösztönösen tudnák, hol van az a pont, ahol kegyelemért könyörgök{7}, mert amikor elérkezett az idő, visszaadták a nadrágom és egy nagy pohár whiskyt dugtak az orrom alá, gyöngyöző buborékokkal a peremén. Felhajtottam, és lassan kitisztult a látásom: nyájas arccal néztek rám, büszkén és elégedetten a teljesítményemmel. Éreztem, hogy nagyot nőttem a szemükben.

– Jól vagy, Charlie? – kérdezte Martland aggodalmasan.

– Most ki kell mennem a mosdóba – mondtam.

– Hát persze, öregfiú, hát persze. Maurice, segíts Mr. M.-nek.

Maurice kivitt a gyerekvécére; csak egy óra múlva jönnek meg az iskolából, közölte velem. Vigaszt találtam Margaret Tarrant festett mókusaiban és nyuszijaiban. Szükségem volt vigasztalásra.

Amikor visszatértünk a szalonba, a lemezjátszó már a Hattyúk tavát játszotta. Martland igen egyszerű lélek: amikor bolti eladólányokat csábít el, nyilván Ravel Bolerója szól.

– Mondj el mindent – fordult hozzám gyöngéden, már-már simogatóan, egy Harley Street-i abortuszdoktort alakítva.

– Fáj az ülepem – nyüszítettem.

– Igen, igen – mondta. – De a fotóról beszélj.

– Ah – mondtam megfontoltan –, a fotonkópia. Túl sok whiskyt adtál éhgyemerre. Tudod, még nem ebédeltem. – Azzal meglehetősen drámai módon visszaszolgáltattam nekik egy kicsit a whiskyből. Martland bosszúsnak tűnt, de úgy gondoltam, valamelyest sikerült feljavítanom a kanapéhuzatát. A következő két-három percet megúsztuk anélkül, hogy jelentősebb kár esett volna az újonnan fellelt meghittségben. Martland elmagyarázta, hogy hajnali 5.15-kor valóban találtak egy fényképet a Nemzeti Galéria egyik Turnerje mögött. Az Odüsszeusz kigúnyolja Polüphémoszt (No. 508) mögé dugták. Majd a tárgyalótermi hangján így folytatta:

– A fotó két, kölcsönösen beleegyező felnőtt férfit ábrázol, amint éppen… kölcsönös beleegyezésre lépnek.

– Úgy érted, hogy nemileg érintkeznek?

– Úgy.

– És az egyiknek kivágták az arcát?

– Mindkettőét.

Felálltam és odamentem a kalapomhoz. A két bugris nem mozdult, de látszott rajtuk, hogy éberebbek lettek. Nem voltam elég jó formában ahhoz, hogy kivessem magam az ablakon. Félrehúztam a kalap belső bőrcsíkját, feltéptem egy kis helyen a kanavászbélést, és átadtam Martlandnek egy kis ovális fotográfiát. Üres tekintettel bámult rá.

– Öregfiú – mondta lágyan –, nem feszítheted tovább a húrt. Ki az úriember?

Most én bámultam rá üveges szemmel.

– Tényleg nem tudod?

Újra megnézte.

– Mostanság több a szőr az arcán – noszogattam.

Megrázta a fejét.

– Gloagnak hívják a pasast – mondtam. – A barátainak csak Borospalack, valamilyen obszcén okból. Ő maga készítette a fotográfiát. Cambridge-ben.

Martland váratlanul és indokolatlanul roppant aggodalmas képet vágott. Akárcsak az emberei, akik körénk gyűltek, egymás széles markába nyomva az apró fotót. Aztán mindhárman bólogatni kezdtek, eleinte bizonytalanul, majd egyre határozottabban. Elég viccesek voltak, de a fáradtságom okán nem tudtam igazán élvezni a dolgot.

Martland most már undok arccal fordult felém.

– Gyerünk, Mortdecai – mondta, minden jó modort mellőzve –, mondd el végre az egészet. És gyorsan, mert kijövök a béketűrésből.

– Szendvics? – érdeklődtem óvatosan. – Egy üveg sör?

– Később.

– Rendben. Három héttel ezelőtt eljött hozzám Borospalack Gloag. Átadta nekem a kivágott arcát, és azt mondta, hogy tegyem biztos helyre, mert neki kegyelmet jelent, nekem meg pénzt a bankban. Nem adott magyarázatot, de én tudtam, hogy nem ver át, mert rettegett Jocktól. Azt mondta, hogy ezentúl mindennap felhív, és ha egy napon mégsem, az azt jelenti, hogy bajba került, és akkor szólnom kell neked, hogy fordulj Turnerhez a Nemzeti Galériában. Ez minden. Amennyire tudom, ennek semmi köze a Goyához… egyszerűen csak megragadtam az alkalmat, hogy átadjam az üzenetet. Borospalack tényleg bajban van? Bevitetted abba a rohadt vidéki kórházatokba?

Martland nem válaszolt. Csak állt és nézett rám, az arcát dörzsölve, ami csúnyán sercegő hangot adott. Szinte hallottam, hogy azon morfondírozik, nem hozna-e ki belőlem még több igazságot az akku.

Reméltem, hogy nem: az igazságot gondosan kiporciózva kell adagolni, egészséges étvágyat teremtve a rá következő hazugságokhoz.

Talán úgy döntött, hogy mostanáig igazat mondtam; talán csak arról volt szó, hogy egyelőre elég neki ennyi aggódnivaló.

Valójában persze fogalma sem volt arról, milyen nagyon kell aggódnia.

– Mehetsz – mondta végül.

Fogtam a kalapom, megigazítottam és elindultam az ajtó felé.

– Ne hagyjam el a várost? – szóltam vissza az ajtóból.

– Ne hagyd el a várost – hagyta rám szórakozottan. Nem volt kedvem emlékeztetni a szendvicsre.

Kilométereket gyalogolhattam, mire találtam taxit. Minden ajtókilincse megvolt. Mély álomba merültem, a sikeres hazugok álmába. Atyám, a lakásom kész kupleráj volt. Felhívtam Mrs. Spont, és közöltem vele, hogy végre készen állok az átrendezésre. Vacsoratájt átjött és segített rendet rakni – nem rontotta meg a siker –, majd egy boldog órát töltöttünk a kandalló előtt bútorhuzatok, tapéták és egyebek közt válogatva, aztán Jockkal hármasban körbeültük a konyhaasztalt és befaltunk vacsorára egy hatalmas angol reggelit, amilyet manapság már csak nagyon kevesen engednek meg maguknak.

Mrs. Spon távozása után azt mondtam Jocknak:

– Tudod, mit gondolok, Jock?

Mire ő:

– Nem, mit?

– Hogy Mr. Gloag meghalt.

– Kapzsiságra tippelek – válaszolta Jock rejtelmesen. – Mit gondol, ki ölte meg?

– Szerintem Mr. Martland. De azt hiszem, ez egyszer azt kívánja, bár ne tette volna.

– He?

– Igen. Hát, jó éjszakát, Jock.

– Jó éjszakát, Mr. Charlie.

Levetkőztem és tettem még egy kis krémet a sebeimre. Egyszerre olyan fáradt lettem, mint akit agyonütöttek – mindig így vagyok vele tortúra után. Jock, áldassék a neve, meleg vizes palackot tett az ágyamba. Érti a csíziót.

3

Mert felrémlett, hogy talán démoni
Rontás ült rám, Isten tudja, hogyan,
S rossz álom az egész. Aztán utam
Is megszakadt. S kezdtem lemondani
Megint, s ím, kattant bennem valami
Mint csapda kattan s a vad fogva van…

Roland vitéz a setét toronyhoz ért{8}

Számomra pontban tíz órakor virradt, a legfinomabb csésze teával, amit valaha módom volt élvezni. A kanári csodásan énekelt. A csigák megint a bokrokra tapadtak, és nem adták jelét, hogy le akarnának mászni. Nem is igazán rándultam össze, amikor Martland akkuja éreztette hólyaghúzó hatását, bár volt egy olyan pont, ahol azon kaptam magam, hogy vágyva vágyom Pantagruel libanyakára.

Hosszú telefonbeszélgetést folytattam a biztosítási ügynökeimmel, és elmagyaráztam nekik, hogyan szedjenek ki Martlandből pénzt a berendezésemben okozott kár miatt, és ígéretet tettem, hogy küldöm a behatolók fotóit, amint Jock előhívja őket.

Aztán magamra öltöttem egy könnyű nyári kamgarnt{9}, egy pörge karimájú kalapot és egy pár Lobb-féle szarvasbőr cipőt. (A nyakkendőm, ha jól emlékszem, egy foulard volt, merde d’oie alapszínben, de el nem tudom képzelni, miért érdekelné ez önöket.) Így felöltözve – és jól bevazelinezett vízhólyagokkal – elsétáltam a parkba, hogy felkeressem a pelikánt és egyéb tollas barátaimat. Nagyszerű formában voltak. – Isteni idő van – mondhatták volna. Áldásomat adtam rájuk.

Aztán ellátogattam a műkereskedő negyedbe, ügyelve arra, hogy egyenesen előre nézzek, miközben odapillantottam a vacak Shayer és az egy kaptafára készült Koekkoek-festményekre a boltok – bocsánat, galériák – kirakatában. Jaj nekem! Egy idő múlva megbizonyosodtam arról, hogy nem követnek (ezt jegyezzék meg, mert fontos) sem elölről, sem hátulról, és beugrottam a Mason’s Yardba. Persze ott is vannak galériák, de én Mr. Spinozát készültem felkeresni, aki szintén műkereskedő, csak egy sajátos területre specializálódott.

Moishe Spinoza Barzilai voltaképpen ugyanaz, mint a Basil Wayne & Co.; e nagy karosszériaépítőkről még önöknek is hallaniuk kellett, tudatlan olvasók, bár nulla egész egytized százalékuk sem engedheti meg magának Spinoza gyönyörű karosszériáit, és még ennél is kevesebben a fenséges kárpitjait. Hacsak nem az, aki a saját szintje alatt olvas, mert társadalmi állására nézve indiai maharadzsa vagy texasi olajmező-tulajdonos.

Mr. Spinoza igen speciális, egytestű karosszériákat gyárt a világ nagy autóihoz. Hallott Hooperről és Mullinerről, és kedvezően, bár kissé homályosan nyilatkozik róluk. Ha olyan a hangulata, alkalmilag helyreállít vagy újjáépít egy vintage Rollst, Infantát vagy Mercedest. Bugattit, Cordot, Hirondelle-t és Leyland Straight-Eightet is hajlandó fontolóra venni. És még vagy három másik márkát. De próbáljuk csak megkérni, hogy rittyentsen ki egy vesszőfonással és ezüst koton osztósávokkal dizájnolt Minit, vagy építsen be paráználkodáshoz hátradönthető üléseket egy Jaguarba, és ott helyben szembe köp. De szó szerint! Amit legjobban szeret, az a Hispano-Suiza – a „spanyol svájci”. Én nem értem, de így van.

A bűnözésbe is beszáll. Mondhatjuk, hogy ez a hobbija. Nincs szüksége pénzre.

Jelenleg a legjobb vevőmnek épít újjá egy kései Silver Ghost Rolls Royce-t, bizonyos értelemben ezt jöttem megszakérteni. A vevőm, Milton Krampf (igen, tényleg) egy valódi maffiózótól vásárolta meg, aki egy tanyaudvaron talált rá, egy szecskavágó és egy répaaprító alatt, egy hosszú karrier végén, amelynek során a jármű volt már állatszállító, halottaskocsi, kombiautó, utánfutó, bárói nászajándék és mobil közösülő platform; fordított sorrendben, persze. Mr. Spinoza talált hat tökéletesen jó küllős kereket, darabját száz fontért, aprólékos pontossággal megépített egy Roi des Belges nyitott túrakocsit, és befestette tizenhat réteg Anna királynő-fehérrel, minden egyes réteg nedves-száraz csiszolást kapott, és most fejezi be az olívazöld Levant Morocco kárpitozást és a karosszériavonalak bájos szabadkézi arabeszkjeit, nyestszőr ecsettel. A munkát nem maga végzi; Mr. Spinoza vak. Vagyis volt.

Körbejártam a kocsit, plátói csodálattal. Nem lett volna értelme vágyakozni – egy gazdag ember autója volt. Úgy tíz kilométeren eszik meg egy gallont, amivel nincsen semmi gond, ha az embernek olajmezője van. Milton Krampfnak sok olajmezője van. Mindent összevéve úgy huszonnégyezer fontjába lesz az automobil. Ezt kábé annyira érzi meg, mint ha megcsípnék az orrát. (Azt mondják, aki tudja, mennyije van, az nem is gazdag – nos, Krampf tudja. Minden reggel felhívja egy ember telefonon, egy órával a New York-i tőzsde nyitása után, és megmondja neki, hogy pontosan mennyire gazdag. Bearanyozza a napját.)

Egy undok inas közölte velem, hogy Mr. Spinoza az irodájában van, úgyhogy arra vettem az irányt.

– Üdv, Mr. Spinoza – rikkantottam –, milyen szép napunk van!

Rosszindulatúan meredt egy pontra valamivel a bal vállam felett.

– Maga hohatt gazembeh – sziszegte. (Tudják, neki hiányzik a szájpadlása. Szegény ördög.) – Maga piszkoh hohadék. Hoh mehi idedugni a képét, maga kuhafi?

A többi egy kicsit durva volt, ezért inkább nem idézném szó szerint, ha nem bánják. Azért húzta fel így magát, mert előző nap olyan korai órán küldtem ide az MGB-t azzal a kis különlegességgel a tetőkárpitban. „Kuhva kohán”, ahogy ő fogalmazott. Továbbá attól is tart, hogy az emberek még azt hihetik, dolgozik rajta, és már látta is maga előtt lelki szemeivel, hogy micisapkás fickók jönnek hosszú, tömött sorokban, és követelik, hogy dukkózza át az MG-jüket.

Amikor átmenetileg szünetet tartott, ridegen közöltem vele:

– Mr. Spinoza, nem azért jöttem, hogy megtárgyaljuk az anyámmal való kapcsolatomat, ez kizárólag rám és a pszichiáteremre tartozik. Azért jöttem, hogy nehezményezzem a csúnya szavakat, amiket Jockkal szemben használt, pedig tudhatja, milyen érzékeny.

Mr. S. számos, még csúnyább szót használt, némelyiket nem egészen értettem, de valószínűsítem, hogy nem jót jelentettek. Amikor kissé alábbhagyott a gőz, kelletlenül felajánlotta, hogy nézzük meg a Rollst és beszéljük meg a reflektorok dolgát. Meglepetten és szomorúan fedeztem fel egy nagy, közönséges Duesenburgot – ha ugyan így kell írni – a műhelyben, és amikor ezt szóvá tettem, sikerült megint felpaprikáznom. Soha nem voltak lánygyermekeim, de ez nem gátolta meg Mr. Spinozát abban, hogy mintegy dióhéjban felvázolja a pályafutásukat a bölcsőtől az utcasarokig. Én a Silver Ghost oldalának dőlve ámultam nyelvi kifejezőerején. „Értelem lakomája, lélek áradása”{10}, ahogy azt Alexander Pope (1688–1744) összegezte.

Miközben mi ilyen polgári jólneveltséggel társalogtunk, valamilyen zaj ütötte meg a fülemet a Mason’s Yard déli oldala felől, amit a DONG hangutánzó szóval tudnék leírni. Ezzel többé-kevésbé egy időben egy BANG volt hallható a köldökömtől mintegy kilencven centivel északra, és egy nagy pörsenés jelent meg a Silver Ghost ajtaján. Egy szempillantás alatt négykézlábra ereszkedtem, mit sem törődve értékes öltönyömmel. Nézzék, gyakorlott gyáva vagyok. Mr. Spinoza, akinek az ajtón volt a keze, rájött, hogy valaki kárt tesz a munkájában. Felegyenesedett, és azt kiáltotta: – Oi! –, de az is lehet, hogy „Oj!” volt.

Újabb DONG hallatszott, amit ezúttal nem BANG követett, hanem egy roppanó, majd szottyos hang, és Mr. Spinoza koponyájának hátsó része szétterült a mögöttünk lévő falon. Örömmel jelenthetem, semmi sem került az öltönyömre. Ekkor Mr. Spinoza is kifeküdt, de sajnos ezzel már elkésett. Egy kékesfekete lyuk volt volt a felsőajkán, és egy darab fogpótlás állt ki a szája sarkából. Rémes látványt nyújtott.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy kedveltem őt, de ez nem lenne igaz.

A korombeli és (ahogy a szabók nevezik) erős testalkatú úriemberek szinte soha nem mászkálnak négykézláb olajos műhelypadlókon, kivált, ha drága és majdnem vadonatúj, könnyű nyári kamgarnöltönyben vannak. Ez azonban határozottan a szabálysértések napja volt, úgyhogy lesunytam a fejem és araszoltam kifelé. Sikerrel. Nyilván abszurd látványt nyújtottam, de kijutottam az udvarra és azon át az O’Flaherty Galéria ajtajához. Mr. O’Flaherty, aki jól ismerte az apámat, valójában egy öreg zsidó, Groenblatternek vagy valami ilyennek hívják, és sötét bőrű, mint egy etióp. Az arcához kapott, amikor meglátott, és ide-oda ingatva a fejét gajdolt valamit, ami úgy hangzott, hogy „Mmm-Mmm-Mmm”, a magas C feletti G regiszterben.

– Hogy megy ma a bolt? – kérdeztem merészen, de kissé reszketeg hangon.

– Ne is kérdezze, ne is kérdezze – felelte automatikusan, aztán: – Ki támadott meg így, Charlie fiam, valakinek a férje? Vagy ne adj’ isten valakinek a felesége?

– Nézze, Mr. G., nem támadott meg senki, csak Mr. Spinozánál volt némi zűr, mire én gyorsan eljöttem… Ki akar belekeveredni, ugye… De megbotlottam és elestem, ennyi. Mint jó barát megkérné Perce-t, hogy fogjon nekem egy taxit, nem érzem jól magam. – Rájöttem, hogy mindig így beszélek Mr. G.-vel.

Persze, Mr. G. patkányképű kis verőembere – nem engedhet meg magának rendes, nagy méretűt – szerzett taxit, én pedig megígértem Mr. G.-nek, hogy küldök hozzá egy jó vevőt, mert tudtam, hogy ez visszatartja a pletykálkodástól.

Hazaérve egy székbe rogytam, ekkor jött ki rajtam a késleltetett pánik. Jock készített nekem egy csésze csodálatosan üdítő mentateát, amitől sokkal jobban éreztem magam, kivált miután rátöltöttem bő egy deci whiskyt.

Jock rámutatott, hogy ha azt mondanám, elütött egy autó, a biztosító venne nekem egy új öltönyt. Ez végképp kikúrált, és már indultam is az ügynökeimhez, mivel a kárigénymentes bónusz számomra csak gyerekkori álom. De semmi sem simítja ki úgy a gondterhelt homlokot, mint egy kis biztosítási pénz, nekem elhihetik. Ezalatt Jock elküldte a portás kislányát taxin Prunier-hez egy à porter ebédcsomagért. Volt benne egy finom kis rombuszhal soufflé, egy Varieté Prunier (hat osztriga, más és más módon elkészítve) és két petit pots de créme de chocolat.

Szundítottam egyet, és kisimultabban ébredve hasznosan töltöttem a délutánt az ultraibolya géppel és egy zsírceruzával, feltérképezve az átfestés ecsetvonásait (ezt „megerősítésnek” hívjuk a szakmában) egy pompás táblaképen, amelyet – többé vagy inkább kevésbé – Allunno di Amico di Sandro festett. (Áldott legyen a reneszánsz-szakértő Berenson neve.) Aztán írtam néhány bekezdést a Burlington Magazine-nak készülő cikkemhez, amelyben egyszer és mindenkorra bizonyítani fogom, hogy az Ashmolean Múzeumban kiállított Olvasó Madonna mégiscsak Giorgione műve, bármit mondott is az a rémes Berenson.

A vacsora sertésborda volt vesével, sült krumplival és sörrel. Mindig Jockot küldöm el sörért egy kancsóval, és micisapkát viseltetek vele. Ettől valahogy jobban ízlik, Jock meg nem bánja. A portás kislányát nem szolgálnák ki, ugye értik.

Vacsora után megérkezett Mrs. Spon egy halom paszomány, bojt és párnahuzatnak való kreton mintával, és a baldachinnak szánt rózsaszín szúnyoghálóval az ágyam köré. A szúnyogháló ügyében a sarkamra kellett állnom, elismertem, hogy egész bájos, de ragaszkodtam a fiúknak való kékhez. Tény, hogy megvannak a magam kis dolgai, de az ég szerelmére, nem vagyok deviáns, lássa be, kértem Mrs. Spont.

Mrs. Spon kicsit már dühös volt, amikor megérkezett Martland, és fenyegető szennyezési problémaként állt meg az ajtóban. Magához képest félénken, de azért határozottan vészjóslón.

Vonakodva bevallották, hogy látásból már ismerik egymást. Mrs. Spon az ablakhoz rebbent. Sok férfit ismerek, aki rebbenni tud, de Mrs. Spon az utolsó nő, aki képes rá. Az a fajta nyúlós csend támadt, amit úgy élvezek. Végül Martland odasúgta: – Talán megkérhetnéd a vén ringyót, hogy távozzon –, bár suttogásnak elég hangos volt.

Mrs. Spon nekitámadt, és jól lehordta. Ismertem már a tehetségét ezen a téren, de még soha nem részesített abban az előjogban, hogy halljam, amikor megnyitja kifejezései tárházát. Irodalmi és érzelmi ünnep volt: Martland szemmel láthatóan hervadt le. Nincs senki, aki jobban ránk tudná húzni verbálisan a vizes lepedőt, mint gyengéden táplált, háromszorosan elvált nejünk. „Pörsenés az adófizetők seggén”, „parkolóőr köcsögje”, „a szegény ember Wigg ezredese”, és ez csak néhány fogás abból, amit Mrs. Spon feltálalt, mert volt több is, sokkal több. Végül elhúzott, „Ragazza” parfümjének felhője és szeretetteli jelzők kíséretében. Velúr térdnadrágot viselt, de megesküdtem volna, hogy egy tizenkét láb hosszú brokátuszályt rántott el Martlandtől, miközben elvonult mellette.

– Ez igen! – mondta Martland a távozása után.

– Ahogy mondod – helyeseltem boldogan.

– Nézd, Charlie, azért jöttem, hogy elmondjam, mennyire bánt, és mennyire sajnálom ezt az egészet.

Hideg pillantást vetettem rá. A nagy, gazdaságos méretben.

– Az a helyzet – folytatta –, hogy rohadt dolog történt veled, és úgy gondolom, magyarázattal tartozom neked. Szeretném, ha képben lennél… még ha ettől kissé fölénybe kerülsz is, teszem hozzá… és, hmm… a segítségedet… hmm, kérem.

Nagy ég, gondoltam.

– Ülj le – mondtam ridegen. – Én inkább állva maradok, az előtted is ismeretes okokból. Természetesen meghallgatom a magyarázatodat és a bocsánatkérésedet, de ezen felül nem ígérhetek semmit.

– Igen – mondta. Babrált egy keveset, mint aki azt várja, hogy itallal kínálják, és azt hiszi, hogy csak megfeledkeztünk a házigazdai kötelességünkről. Amikor rájött, hogy ez a mértékletesség estéje lesz számára, beszélni kezdett.

– Tudod, miért lőtték le Spinozát ma délelőtt?

– Sejtelmem sincs – mondtam unottan, holott a délután során számtalan elképzelés merült fel bennem. Mindegyikben tévedtem.

– A golyót neked szánták, Charlie.

Felelőtlen zakatolásba kezdett a szívem a bordaketrecemben. Hideg és nedves lett a hónaljam. Vécére kellett mennem.

Ezt úgy értsék, hogy az autóakkumulátor meg a hasonlók az egy dolog, persze ésszerű határokon belül, de hogy valaki ténylegesen meg akar ölni, ezt a gondolatot nem fogadhatja be az elme, ki akarja hányni; az egyszerű embereknek nincsenek mentális vagy érzelmi eszközei egy ilyen hír feldolgozásához.

– Miért vagy ebben ennyire biztos? – kérdeztem egy másodperc szünet után.

– Hogy őszinte legyek, Maurice azt hitte, hogy téged lőtt le. Egyértelműen neked szánta a golyót.

– Maurice? – kérdeztem. – Maurice? Mármint a te Maurice-od? Miért akart volna ilyet tenni?

– Fogalmazzunk úgy, hogy én mondtam neki.

Végül mégis leültem.

Jock tagbaszakadt alakja nesztelenül kivált az árnyékból az ajtó előtt, és a székem mögött állapodott meg. Az orrán át vette a levegőt, panaszos füttyögő hangot adva kilégzéskor.

– Csengetett, uram?

Jock tényleg fantasztikus. Csak képzeljék el, ahogy ezt mondta. Micsoda taktikai érzék, micsoda savoir faire{11}, micsoda támasz az ifjú uraságnak a nehéz órán! Máris sokkal jobban éreztem magam.

– Jock – mondtam –, kéznél van a bokszered? Lehet, hogy pár másodperc múlva arra kérlek, üsd meg Mr. Martlandet.

Nem válaszolt: felismeri a költői kérdést, ha hallja. De érzékeltem, hogy megveregeti a farzsebét – ő csak a tárolójának hívja –, ahol hat uncia furmányosan kialakított réz élte bensőséges és szagos életét azóta, hogy ő volt a legifjabb fiatalkorú bűnöző Hoxtonban.

Martland hevesen, türelmetlenül rázta a fejét:

– Nem, erre semmi szükség. Próbáld megérteni, Charlie.

– Te próbálj megérteni engem – mondtam. Komoran, fájós fenékkel.

Fújt egyet, amit sóhajnak vettem.

– Tout comprendre, c’est tout pardonner{12} – mondta.

– Ezt nevezem!

– Nézd, Charlie, fél éjszaka ébren voltam azzal a vérszomjas kis vén mániákussal a belügyminisztériumban, beszámoltam neki a tegnapi csevejünkről.

– Csevej, ez jó.

– Amikor elmondtam neki, milyen sokat tudsz erről az aktáról – folytatta Martland –, nem fogadott el más megoldást, mint a te kiiktatásodat. „Radikális lezárás”, így fogalmazott a hülye kis buzi. Túl sok thrillert olvashat teázás közben.

– Nem – mondtam barátságosan –, ez még nem szerepelt a thrillerekben, csak a Sunday Timesban. Ez CIA-szöveg. Valószínűbb, hogy a Zöldsapkások aktájában olvasta.

– Tegyük fel, hogy így van, tegyük fel, hogy így van – ismételgette, mint aki beleszeretett a kifejezésbe –, tegyük fel, hogy így van, mindenesetre én próbáltam vele megértetni, hogy mivel még nem igazán tudjuk, mit tudsz és honnan tudod – ami még fontosabb –, ezért őrültség lenne ebben a szakaszban likvidálni téged. Vagyis bármelyik szakaszban, de ezt mégsem mondhattam, ugye? Szóval, próbáltam rávenni, hogy forduljon a miniszterhez, de azt mondta, hogy a miniszter ilyenkor már részeg, és neki nem elég biztos az állása ahhoz, hogy éjszaka zavarni merje, és egyébként is… egyébként is engedelmeskednem kellett. Ezért ma reggel úgy gondoltam, hogy legjobb lesz megbízni Maurice-t a feladattal, ő elég impulzív fiú, tudod, így lesz némi esélyed a túlélésre. És Charlie, tényleg örülök, hogy a másik pasast találta el.

– Igen – mondtam. De közben azon tűnődtem, honnan tudta, hogy Mr. Spinozánál leszek azon a délelőttön.

– Honnan tudtad, hogy Mr. Spinozánál leszek ma délelőtt? – érdeklődtem.

– Maurice követett téged, Charlie. – Ezt szemrebbenés nélkül mondta.

Hazug szemétláda, gondoltam.

– Értem – mondtam.

Kimentettem magam azzal az ürüggyel, hogy felvennék valami kényelmesebbet, ahogy az örömlányok mondják. A valami kényelmesebb egy csodálatra méltóan közönséges, kék bársony szmoking volt, amelybe Mrs. Spon egyszer saját kezűleg varrt bele ügyesen megtervezett szíjakat egy öreg, kissé rozoga, arany berakásos, ha jól tudom, .28-as kaliberű revolver számára. Csak tizenegy ősrégi, ütőszöges töltényem volt hozzá, és erősen kételkedtem a használhatóságában, hogy a biztonságról már ne is beszéljünk. De ez nem is arra szolgált, hogy megöljek vele valakit; arra volt, hogy fiatalnak, keménynek és hatékonynak érezzem magam. Azok, akik emberölésre tartanak pisztolyt, dobozban vagy fiókban őrzik; ha magunknál tartjuk, az azt jelenti, hogy mi ülünk a magas lovon. Szájvizes öblögetés és a vízhólyagjaim vazelinos újrakenése után visszatértem a nappaliba, és felszerszámozva már én voltam nyeregben.

Megálltam Martland széke mögött, és észrevettem, mennyire nem tetszik nekem a tarkója. Nem mintha hurkás lett volna a teuton hájtól, de még disznósörte sem ütközött ki rajta; csak a nett és gyűlöletes magabiztosság, a jogosulatlan, de legyőzhetetlen önteltség. Akár egy újságírónő. Úgy döntöttem, megengedhetem magamnak egy indulatkitörés fényűzését: illik a képbe, amelyet teremteni akartam. Elővettem a kis pisztolyt és a jobb fülébe dugtam a csövét. Nagyon nyugodtan ült – tényleg nincs baj az idegeivel –, és panaszosan megszólalt:

– Az ég szerelmére, vigyázz azzal, Charlie, az ütőszöges töltények nagyon kényesek.

Beljebb nyomtam a csövet; úgy éreztem, jót tesz a hólyagjaimnak. Jellemző, hogy Martland utánanézett a fegyvertartási engedélyemnek.

– Jock – mondtam határozottan –, most defenesztráljuk Mr. Martlandet.

Jocknak felcsillant a szeme.

– Hozom a borotvapengét, Mr. Charlie.

– Nem, Jock, rossz szót használtam. Úgy értettem, hogy kidobjuk az ablakon. Azt hiszem, a te szobád ablakán. Igen, de előbb levetkőztetjük, és majd azt mondjuk, hogy közeledni próbált hozzád és miután visszautasítottad, szerelmi tébolyában kiugrott.

– De Charlie, milyen mocskos ötlet ez? Nem gondolsz a feleségemre?

– Sohasem gondolok rendőrök feleségére, megőrjít a szépségük, akár a bor. Egyébiránt a szodómia szál miatt a minisztered titkosítani fogja az ügyet, ami mindkettőnknek jó.

Jock már vezette is kifelé a szobából Martlandet a „csendben velem jön” módszert alkalmazva, amelyben az áldozat kisujja fájdalmas szerepet játszik. Jock ezt egy elmeápolótól tanulta. Értik a dolgukat.

Jock szobája, mint mindig, telítve van azzal, ami London W1-ben frisslevegő-számba megy; a légnemű anyag a szélesre tárt ablakon árad be. (Miért építenek az emberek házakat, hogy távol tartsák az időjárást, ha aztán meg lyukakat vágnak a falba, hogy beengedjék? Sosem fogom megérteni.)

– Jock, mutasd meg Mr. Martlandnek a hegyes korlátrudakat – mondtam undokul. (El sem tudják képzelni, milyen undok hangom van, ha igyekszem. Valaha adjutáns voltam, a mostani gárdaezredükben.) Jock kilógatta annyira, hogy láthassa a korlátot, aztán elkezdte vetkőztetni. Martland csak állt ott, reszketeg mosollyal a szája sarkában, nem ellenkezett, amíg Jock neki nem látott kicsatolni az övét. Akkor gyorsan beszélni kezdett.

Mondókájának az volt a veleje, hogy ha lemondanék a tervemről, elintézné nekem, hogy megkapjam

a Kelet mesés kincseit;

az ő sírig tartó tiszteletét és megbecsülését;

a törvényes mentességet nekem és az enyéimnek, igen, a harmadik vagy negyedik nemzedékig bezárólag. Ezen a ponton hegyezni kezdtem a fülem. (Hogy én mennyire szeretném, ha mozgatni tudnám a fülemet! Az egyetemem pénztárosa képes volt erre.)

– Felkeltetted az érdeklődésemet – mondtam. – Tedd le egy kicsit, Jock, hogy mindent elmesélhessen.

Többé egy ujjal sem értünk hozzá, szabadon mondta, csak mondta a magáét. Nem kell ahhoz gyávának lenni, hogy ne örüljön az ember tíz méter zuhanásnak a hegyes karókra, kivált meztelenül. Én az ő helyében biztosan zokogtam volna.

Tehát eddig így alakult a történet: Borospalack Gloag példátlan esztelenségről tanúbizonyságot téve, régi egyetemi cimboráját – a kölcsönösen beleegyező férfipáros másik felét – kezdte szorongatni némi pénzért, elküldve neki a rosszalkodást bemutató fotográfia 35 milliméteres kópiáját. (Ez nyilvánvalóan része volt a megbeszélt tervnek, és igen bosszantó. Gondolom, kellett a pénz szegény fiúnak; bárcsak tőlem kért volna.) A mára nagy méltóságra jutott cimbora, aki örökös rettegésben élt felesége nővérétől és más rokonoktól, úgy döntött, kiköhögi azt az ésszerű összeget, de meghívott vacsorára egy helyettes rendőrfőnököt, és a portói mellett feltett néhány finoman puhatolózó kérdést, mint például: „Hogy bánnak el maguknál mostanság a zsarolókkal, Freddy?”, és így tovább. A helyettes rendőrfőnök, aki látott valamilyen kiadatlan anyagot a cimboráról egy lapszerkesztő széfjében, megriadt ménként ágaskodott fel. Úgy döntött – talán elítélhető módon –, hogy ő inkább nem akar tudni az egészről, de megadta a cimborának a jó öreg Martland nevét és számát. – Arra az esetre, uram, ha ismerne valakit, akinek gondja támadhat, he-he.

A cimbi ezután vacsorára hívja Martlandet, és megosztja vele a nyomdafestéket tűrő részleteket. Martland azt mondja neki, „bízza csak ránk, uram, mi tudjuk, hogy kell bánni az ilyen hitvány alakokkal”, és akcióba lendül.

Másnap valami küldönc, előkelően dörmögve repülőőrnagyi bajuszába, felhívja Borospalackot, és átad neki egy diplomatatáskát, tele ropogós, tízfontos bankjegyekkel. Öt percre rá megjelenik Martland a keménykezű gauleitereivel, és elszállítja szegény Borospalackot a rossz hírű vidéki kórházba. Beveti a gépkocsi aksiját, hogy megpuhítsa, és miután magához tér, az orra alá nyomják az obligát whiskyt. De őt keményebb fából faragták, mint engem: az igazi homárok gyakran ilyenek.

– Pfúj! – mondja, de az is lehet, hogy „Piha!” volt –, vigyék innen ezt az undorító löttyöt. Chartreuse nincs? És nehogy azt higgyék, hogy rám tudnak ijeszteni. Imádom, ha az ilyen nagy, szőrös drágaságok durván bánnak velem. – És ezt mindjárt be is bizonyítja. Kikérik maguknak.

Martland mostantól hivatásának tekinti, hogy beleverje az istenfélelmet Borospalackba, és világossá tegye, hogy ezt a fotós affért nem úszhatja meg. Különleges parancsot kapott, hogy ne kutakodjon, és nem mondtak neki semmi kínosat, de természeténél fogva és régi szokást követve kíváncsi, ráadásul betegesen iszonyodik a buzeránsoktól. Úgy dönt, hogy a fenekéig túr a rejtélynek (bár talán nem szerencsés itt ez a kifejezés), és mindent elmondat Borospalackkal.

– Így is jó – közli komoran –, de ez most tényleg fájni fog.

– Csak ígérget – fölényeskedik Borospalack.

Ezután olyan kezelést kap, ami tényleg zsigerbe váj, és nem valószínű, hogy Borospalack ezt is élvezi. Amikor ismét magához tér, nagyon dühös, és attól is fél, hogy a procedúra árt a jó külsejének, ezért elmondja Martlandnek, hogy komoly biztosítékot helyezett el Mltsgos. Charlie Mortdecainál, nála keressék. Ezen túl nem hajlandó többet mondani, és a haragra gerjedt Martland még egy kezelésben részesíti, amit eddig csak kínai kettős ügynököknek tartottak fenn. Borospalack, általános csalódásra, belehal. Gyenge volt a szíve, tudják.

Persze, ahogy mondani szokták, rosszabb dolgok is történnek a háborúban, és soha senki nem kedvelte igazán Borospalackot, kivéve talán néhány gárdistát a Chelsea Laktanyából, de Martland nem az az ember, aki méltányolja a ki nem érdemelt kegyelmet. Az eset mélységes elégedetlenséget szült benne, annál is inkább, hogy nem sikerült a végére járnia.

Képzelhetik, milyen bosszús lehetett, amikor a cimbora lázas izgalomban felhívja és arra kéri, hogy azonnal jelenjen meg, magával hozva a nyomorult Borospalackot. Martland azt feleli, hogy perceken belül ott lesz, de pillanatnyilag egy kis nehézségbe ütközik magával vinnie Mr. … izé, Gloagot. Amikor megérkezik, zavartan az orra alá dugnak egy felzaklató levelet. Még Martland is, akinek az ízlése hagy némi kívánnivalót maga után, visszaretten a levélpapír láttán: pergamenutánzat, hullámosított és aranyozott széllel, felül gazdagon díszített, hamis címerrel, alul egy sivatagi naplemente színes panorámaképével. A cím, Olde Englysshe betűkkel írva, „Rancho de los Siete Dolores de la Virgen”, Új-Mexikó. Röviden, az én nagyon jó vevőmtől, Milton Krampftól jött.

A levél szerint – megjegyzem, én nem láttam, így itt csak Martland beszámolóját parafrazeálom – Mr. Krampf nagy csodálója a kiváló cimborának, és rajongói klubot (!) akar szervezni, hogy alig ismert életrajzi információkat osszon meg nevezett cimboráról szenátorokkal, kongresszusi képviselőkkel, a brit parlament tagjaival és a Paris Match magazinnal. (Utóbbi tényleg rémisztő, ismerjék el.) Közli továbbá, hogy egy bizonyos Mr. Borospalack Gloat kapcsolatban áll vele, és szívesen feltárná illusztris emlékeit „a közös tanulóévekről Cambridge-ben”. Azt is felveti, mi lenne, ha hármasban találkoznának valahol, hogy megpróbáljanak kölcsönösen előnyös megállapodásra jutni. Más szóval, ez fenyegetés. Talán félénk és esetlen, de félreérthetetlen fenyegetés. (És ezzel a szereplőgárdának már két tagja is megzakkant, csak én maradtam ép eszemnél és felelősségre vonhatóan. Azt hiszem.)

Martland szünetet tartott elbeszélésében, én pedig nem sürgettem, mert ez nagyon rossz hír volt: amikor a milliomosok megharagszanak, az bajt hoz a szegényebbekre. Annyira feldúlt voltam, hogy meggondolatlanul itallal kínáltam Martlandet. Súlyos hiba, hiszen elemi érdekem volt, hogy rettegésben tartsam. Ahogy kitöltötte magának a már ismerős nedűt, láthatóan visszatért az önbizalma, a feje újra felvette a szokásos, őrjítően fölényes tartást. Mennyire utálhatták a bajtársai, figyelve, ahogy lefelé taposva, felfelé nyalva lépeget előre a szolgálatban. De egy percre sem szabad elfelejteni, hogy veszélyes és sokkal okosabb, mint amilyennek szeme vagy beszéde alapján tűnik.

– Martland – szólaltam meg kis idő múlva –, azt állítottad, hogy az embereid követtek ma délelőtt Spinozához?

– Úgy van. – Élénk, nagyon is élénk. Határozottan kezd formába lendülni.

– Jock, Mr. Martland füllent nekem. Légy szíves, üsd meg.

Jock kibontakozott az árnyékból, gyengéden elvette Martland poharát, és lehajolt, hogy jóindulatúan az arcába bámuljon. Martland elkerekedett szemmel, kissé nyitva hagyott szájjal visszabámult rá. Ez, mármint a nyitott száj, hiba volt. Jock nagy keze félkört írt le és hangos csattanással landolt Martland orcáján.

Martland átrepült a kanapé karfája felett, és a falburkolatnál kötött ki. Ott ült egy darabig; apró szeme a gyűlölet és a félsz könnyeit pergette. Immár csukott szája rángatózott – szerintem a fogait számolta.

– Azt hiszem, ez talán ostobaság volt tőlem – mondtam. – Úgy értve, hogy a megölésed biztonságos lenne, örökre elvarrna bizonyos szálakat, ugyebár, de a bántalmazástól csak bosszúszomjas leszel. – Hagytam egy ideig, hogy ezen elgondolkozzon, és megértse a kellemetlen folyományokat. Elgondolkozott. Megértette.

Végül kényszeredett mosolyra húzta a száját – rémes látvány volt –, odajött és visszaült a helyére.

– Nem fogok neheztelni rád, Charlie. Persze hogy úgy érzed, megérdemlek egy kis leckéztetést a mai délelőtt után. Arra célzok, hogy még nem tértél magadhoz.

– Van benne valami – mondtam az igazságnak megfelelően, mert tényleg volt benne valami. – Hosszú napom volt, tele gondokkal és zűrzavarral. Ha most fennmaradok, akkor nagyon rossz döntést hozhatok. Jó éjszakát. – Azzal kiviharzottam a szobából. Martlandnek megint tátva maradt a szája, amikor becsuktam az ajtót.

Egy rövid, élvezetes menet után a meleg zuhany alatt, drága fogkrémmel illettem az öreg elefántcsont várakat, egy kis Johnson babapúder ide meg oda, s már bújtam is be a takaró alá, hogy magamhoz térjek és ismét önmagam legyek. Krampf idióta levele aggasztott, talán jobban is, mint az, hogy az életemre törtek, de eszembe jutott, hogy köztudottan semmi nem olyan alkalmas a holnapért való aggódásra, mint a holnap.

Néhány oldal Firbankkel elűztem a gondokat az elmémből, és gyengéd álomba merültem. Az alvás számomra nem puszta kikapcsolás: roppant pozitív élmény, amelyet szakértelemmel kell kortyolgatni és ízlelgetni. Jó éjszakám volt; úgy kényeztetett az alvás, akár egy régi, tüzes szerető, aki mindig képes új gyönyörrel meglepni elcsigázott partnerét.

A hólyagjaim is sokkal jobban voltak.

4

Reggel hét óra éppen,
Harmatgyöngyös az ág:

Amerre Pippa jár{13}

Öröménekkel fogadtam Jockot, amikor ébresztett, pedig a szívem nem így érzett. Reggel tíz óra volt, mint mindig, és az Upper Brook Streetet elöntötte a víz. Nyirkos, szemerkélős volt az idő, az ég egérpiszok színű. Pippa ágyban maradt volna, és az ép eszű csigák nem tapadtak volna bokrokra. A csésze teám, amely rendszerint olyan jólesett, mint a mennyei eső, most leginkább a másnapos szájízre emlékeztetett. A kanári székrekedésesnek tűnt, és a szokásos egy-két dalstrófa helyett csak mogorva pillantást kaptam tőle.

– Mr. Martland odalent várja, Mr. Charlie. Már félórája.

Vicsorogva a fejemre húztam a selyem ágyneműt, eltemetkezve az anyaméh melegében, ahol senki sem bánthat.

– Látnia kéne a helyét, ahol megütöttem, nagyon jól néz ki. Mindenféle színű.

Ez megragadott. Végre valami jót is ad ez a nap. Bár tudtam, hogy nem kéne, felkeltem.

Szájöblítés, fél Dexedrine, egy falatka szardellás pirítós és Charvet házikabát – a fenti sorrendben –, és készen álltam szembenézni akárhány Martlanddel.

– Vezess ahhoz a Martlandhez – rendelkeztem.

Azt kell mondanom, pazarul nézett ki; nem a gazdag őszi árnyalatokkal bűvölt el, amelyek feldagadt képét színezték, hanem az arckifejezések játékával. Egész listát lehetett összeállítani belőlük, de pillanatnyilag nem volt hozzá kedvem. Elbeszélésünk szempontjából csak az egyik számított: egyfajta félénk álderű némi gondosan adagolt fanyarsággal, akár a Worcester-mártás két cseppje a leveses tányérban.

Felpattant és elém sietett, férfias szorításra nyújtva a kezét.

– Szent a béke, Charlie? – motyogta.

Most nekem esett le az állam – zavaromban kivert a víz és szégyelltem magam helyette. Vagy valami olyasmi. Rekedt torokhangot adtam ki, és úgy tűnt, megelégszik vele, mert visszatelepedett a kanapéra. Hogy elrejtsem a zavarom, utasítottam Jockot, hogy főzzön nekünk kávét.

Többé-kevésbé szótlanul vártuk a kávét. Martland megpróbálta felhozni az időjárás témát – ő az az ember, aki mindig tudja, mikor alakul ki a legújabb V alakú alacsony nyomású légtömeg Izland felett. Kedvesen elmagyaráztam, hogy amíg nem iszom meg a reggeli kávémat, gyenge vagyok meteorológiából.

(Honnan ered a britek különös érdeklődése az időjárás iránt? Hogyan tárgyalhatnak arról komolyan felnőtt birodalomépítők, hogy esik vagy nem esik, esett-e és valószínű-e, hogy esni fog? El tudják képzelni akár a legüresebb fejű párizsiakat, bécsieket vagy berlinieket, hogy ilyen badarsággal alázzák magukat? „Ils sont fous ces Bretons”{14}, mondja Obelix, jogosan. Felteszem, ez voltaképpen az angol ember termőföldről való elképzelésének egy megjelenési formája. A leginkább nagyvárosi polgár is a szíve mélyén kisbirtokos paraszt, aki bőr lábszárvédőre és sörétes puskára vágyik.)

Megérkezvén a kávé (milyen nehéz ezt kifejezni ablativus absolutus nélkül!), egy darabig békésen iddogáltunk, átadva egymásnak a cukrot és a tejszínt, időről időre álságosan mosolyogva. Aztán beintettem.

– És most elmondod nekem, honnan tudtad, hogy Spinozánál vagyok – indítottam.

– Charlie, miért lovagolsz annyira ezen a semmiségen?

Ez nagyon jó kérdés volt, de nem állt szándékomban válaszolni rá. Üres tekintettel bámultam Martlandet.

– Egyébként nagyon egyszerű. Véletlenül jól ismerjük… vagyis ismertük az öreg Spinozát arról a mintegy negyedmillió értékű piszkos fontról, ami a nagy vonatrablásból került hozzá. Tiszta ötösöket adott érte, és százhetvenöt fontot nyert egy centen. Mocskos vén gazember. Szóval, tudtuk, hogy hamarosan szállítania kell, ezért felbéreltünk egy kis huligánt, aki az egyik Mason’s Yard-i galériának dolgozik, hogy tartsa megfigyelés alatt a helyet. Ha bárki, aki, mondjuk úgy, érdekesnek tűnik, meglátogatja Spinozát, ez az illető rádión közli velünk.

– Valóban? – mondtam. – Akkor ezt vegyük tisztázottnak. És mi van akkor, amikor zárva a galéria?

– Ezt a kockázatot vállalnunk kell. Szűkös a költségvetés, amit ilyen munkákra szánhatunk. Egy vagyonba kerülne.

Gondolatban fújtam egyet, mert hittem neki. De valami eszembe jutott.

– Martland, nem egy Perce nevű kissrác a besúgótok, aki az O’Flaherty Galériában dolgozik?

– De, azt hiszem, így hívják.

– Csak úgy kérdeztem.

Valami megütötte a fülem; Jock kint volt az ajtó előtt, az orrán át lélegzett, rajta tartva az ujját a dolgok ütőerén, ha mondhatom ezt így. Kétségtelenül megkönnyebbülés volt, hogy csak Perce-t vették meg; ha Mr. Spinoza űzött volna kettős játékot velem, akkor meg lennék lőve. Végérvényesen. Nyilván nem fegyelmeztem eléggé az arckifejezésem, mert észrevettem, hogy Martland kíváncsian figyel. Ez így nem lesz jó. Váltsunk témát.

– Akkor áll az alku? – kiáltottam szívélyesen. – Hol vannak a Kelet mesés kincsei, amiket tegnap este beígértél? Mintha a fele királyságodat is emlegetted volna, ha nem tévedek.

– Ugyan már, Charlie, a tegnap este az tegnap este volt, nem igaz? Úgy értem, mindketten kicsit túlpörögtünk, ugyebár. Csak nem gondolod komolyan, hogy…

– Még mindig megvan az ablak – mondtam egyszerűen –, és megvan Jock is. Továbbá elárulom, hogy még mindig túl vagyok pörögve. Soha nem akartak még hidegvérrel meggyilkolni.

– De ezúttal nyilván tettem elővigyázatossági intézkedéseket, nem gondolod? – kérdezte, és megveregette a zsebét. Ebből mindjárt tudtam, hogy ha valahol, akkor a hóna alatt van a pisztoly.

– Játsszunk egyet, Martland. Ha elő tudod kapni, mielőtt Jock fejbevág, te nyered a kókuszdiót.

– Jaj, Charlie, hagyjuk már ezt! Kész vagyok lényeges előnyöket és engedményeket adni neked, ha mellénk állsz ebben az ügyben. Nagyon jól tudod, hogy szarban vagyok, és ha nem járok sikerrel nálad, az a vénember a belügyminisztériumban megint a véredet akarja majd. Mivel tudnálak meggyőzni? Nyilván nem érdekel annyi pénz, amennyit az osztályom fel tud kínálni.

– Azt hiszem, szeretnék egy Bonzo kutyát.

– Istenem, Charlie, több komolyságot!

– Nem, mégis inkább egy angol agarat, egy olyan ezüstszínűt.

– Csak nem a Királynő Futárja akarsz lenni? Miért kéne az neked? És honnan veszed, hogy el tudom intézni?

– Először is, igen, ezt akarom – mondtam. – Másodszor, törődj a magad dolgával, harmadszor, el tudod intézni, ha akarod. És kérem a vele járó diplomata útlevelet is, meg azt a jogot, hogy én vigyem a futárpostát a washingtoni nagykövetségre.

Martland hátradőlt, mint aki mindent ért és megnyugszik.

– Na és mi lenne abban a postazsákban, vagy ez sem az én dolgom?

– Egy Rolls Royce, ha már így kérdezed. Persze valójában nem zsákban menne, de diplomáciai küldeményként. Ami ugyanaz.

Elkomolyodva, aggodalmasan nézett rám; vadul járatta szerény teljesítményű agyát, próbálta felvenni a fordulatszámot.

– Charlie, ha drogot akarsz csempészni, akkor a válaszom: nem. Ha piszkos bankjegyeket ésszerű mennyiségben, akkor meglátom, mit tehetek, de azt már nem hinném, hogy utólag meg tudnálak védeni.

– Sem egyik, sem másik – közöltem határozottan. – Becsületszavamra. – Egyenesen és őszintén a szemébe néztem, hogy biztosan tudja: hazudok. (Azokat a bankjegyeket a vonatrablásból gyorsan át kell váltani, nem igaz?) Bajtársias bizalommal nézett vissza rám, aztán gondosan összeillesztette mind a tíz ujjbegyét, szerény büszkeséggel tekintve le rájuk, mint aki nagy dolgot vitt véghez. Erősen gondolkodott, és nem bánta, hogy ez látszik.

– Akkor, azt hiszem, előreléphetünk ezen a vonalon – mondta végül. – Azt persze tudod, hogy az együttműködésed mértékének arányosnak kell lennie azzal a nehézséggel, amibe a kérésed teljesítése kerül?

– Hogyne – válaszoltam fürgén –, és ugye azt kívánod tőlem, hogy öljem meg Mr. Krampfot?

– Igen, úgy van. Hogy találtad ki?

– Miután Borospalack, hogy is mondjam… kiesett, nem hagyhatod életben Krampfot, aki túl sokat tud. És közlöm veled, hogy ez komoly érvágás nekem, mert történetesen egy nagyon jó vevőmről van szó.

– Igen, tudom.

– Gondoltam, hogy már kiderítetted. Amúgy valószínűleg meg sem említettem volna, ha-ha.

– Ha-ha.

– Az egyértelmű, hogy egy olyan gazdag pasasra, mint Krampf, csak azzal tudsz nyomás gyakorolni, hogy megölöd. Az is egyértelmű, hogy én közel férkőzhetek hozzá, és ha velem végezteted el, azzal a te fogalmaid szerint egész vagyont takarítasz meg. Másfelől a te szempontodból én vagyok a legkönnyebben feláldozható, és tőlem nem vezetnek nyomok semmilyen hivatalos szervhez. Végezetül, ha nem leszek elég ügyes és villamosszékbe kerülök, te két legyet ütsz egy csapásra: Krampf után tőlem is megszabadulsz.

– Hát, ennek egy része többé-kevésbé igaz – mondta.

– Igen – mondtam.

Ekkor odaültem a buta kis szekreteremhez – amelyet egy szellemes műkereskedő malheur-du-journak nevezett, mert túl sokat fizetett érte –, és írtam egy listát arról, hogy miket kell tennie Martlandnek. Jó hosszú lett. Elsötétült az arca, miközben olvasta, de férfiasan viselte, és gondosan eltette a tárcájába. Észrevettem, hogy mégsincs rajta vállszíj, de nem ez volt az egyetlen tévedésem aznap.

A kávé már kihűlt és undorító lett, ezért előzékenyen átengedtem neki a maradékot. Fogadni mernék, hogy észre sem vette. Aztán egy-két baráti közhely kíséretében távozott; egy pillanatig attól féltem, megint kezet akar rázni.

– Jock – mondtam –, én most visszafekszem. Légy oly kedves felhozni nekem minden londoni telefonkönyvet, egy teli shaker koktélt, bármilyet, legyen meglepetés, és sok vízitormás szendvicset puha fehérkenyérből.

Az ágy az egyetlen alkalmas hely a hosszas telefonálásra. Kiválóan megfelel még olvasásra, alvásra és kanárihallgatásra. A szexhez már nem annyira jó: a szex történjék inkább fotelban, fürdőszobában vagy a gyepen, amelyet gondoznak, de nem frissen nyírtak, vagy homokos tengerparton, amennyiben az illető körül van metélve. Aki túl fáradt ahhoz, hogy ne ágyban közösüljön, az valószínűleg máshoz is túl fáradt, és takarékoskodnia kell az erejével. Az ágyban való szex fő pártolói a nők, mert (rendszerint) rossz az alakjuk, amit rejtegetni kell és (minden esetben) hideg a lábuk, amit melegíteni. A férfiak persze mások. De ezt úgyis tudják. Kerülnöm kéne a szájbarágást.

Egy óra múlva felkeltem, fésűsszövetbe és panamába öltözve lementem a konyhába, hogy újabb esélyt adjak a kanárinak egy baráti gesztusra. Több mint baráti volt: majdnem kiénekelte a kis torkát, beleszőve a dalba, hogy minden rendben lesz. Fenntartásokkal fogadtam a közlést.

Kértem a kabátom és a kalapom, majd lementem a lépcsőn – szombaton sohasem használom a liftet, ez az edzésnapom. (Fölfelé persze más a helyzet.)

A concierge kibukkant az odújából és zagyválni kezdett nekem. Az ajkamra tett ujjal és egy jelentőségteljesen felvont szemöldökkel elhallgattattam. Mindig beválik. Visszakotródott a felmosórongyhoz és a fűnyíróhoz.

Gyalog elsétáltam a Sotheby’s aukciósházig, jóformán egész idő alatt behúzva a hasamat, ami az egyik legjobb módszer. Volt náluk egy képem eladásra, pici vászon egy velencei nemes bárkájáról, libériás gondolierókkal és csodásan kék éggel. Hónapokkal ezelőtt vásároltam, abban a hiú reményben, hogy meg tudom győzni magam Longhi szerzőségéről, de kudarcot vallva bevittem a Sotheby’s-hez, önmegtartóztatón ezt a leírást mellékelve hozzá: „Velencei iskola, XVIII. század”. Felvittem arra az összegre, amelyet én fizettem érte, aztán a sorsára hagytam. Legnagyobb örömömre további háromszázötvennel ment fel az ára, mielőtt leütötte egy általam megvetett ember. Most valószínűleg egy Duke Street-i kirakatban látható, Marieschi vagy valami hasonlóan képtelen név alatt. Még tíz percig maradtam, és ráköltöttem a profitomat egy kétes, de fenségesen pimasz Bartolomaeus Sprängerre, amelyen Mars sisakban dugja Venust – micsoda modor! Kifelé menet felhívtam egy gazdag pulykatenyésztőt Suffolkban és eladtam neki a Sprängert, látatlanban, egy nyilvánosságra nem hozott összegért, majd egyenesen a Piccadilly felé vettem az irányt. Semmi sem vidítja úgy fel az embert, mint egy kis üzletelés.

Viszonylag frásztörés nélkül vágtam át a Piccadillyn, majd a Fortnum üzletközponton is a jó illatok kedvéért, aztán egy lépés a Jermyn Streeten és már ott is voltam a Jules’s Barban, ahol ebédet rendeltem és mellé az ötödik White Ladymet. (Elfelejtettem mondani, mi volt Jock meglepetése; elnézést.) Komoly gasztronómusként persze nem sokra tartom a koktélokat, de vegyük figyelembe, hogy ugyanígy helytelenítem a becstelenséget, a promiszkuitást, az iszákosságot és sok egyéb jót is.

Ha valaki idáig követett, nem gond, szívesen láttam. Délután azonban az SPG-fiúktól mentes magányra volt szükségem, ezért evés közben időről időre lopva körülnéztem. A záróra közeledtével a bár teljes közönsége kicserélődött, egy-két törzsvendég kivételével, akiket látásból ismertem: ha figyelt valaki, az csak kint lehetett, és mostanra elég jól felhúzhatta magát.

Kint volt és felhúzta magát.

Martland Maurice nevű embere volt az illető. (Valójában nem nagyon számítottam arra, hogy Martland tisztességesen fog játszani: nem volt különösebben jó iskola, ahová együtt jártunk. Szodómiában és hasonlókban erős, de egyenességben, tisztességben és más költséges extrákban némileg gyenge, bár a kápolnában sok szó esett ilyesmikről. Hideg fürdőkben persze nem volt hiány, de az, aki soha nem próbálta, talán meglepve értesül arról, hogy a hideg fürdő valójában az állatias vágyak nagy ébresztője. Rohadtul árt a szívnek is, ahogy hallom.)

Maurice-nak egy újság volt az arca előtt, azon egy lyuk, és onnan lesett rám, mint a mesekönyvekben. Tettem egypár gyors lépést balra: az újság utánam lódult. Aztán léptem hármat jobbra, és az újság megint követett, akár egy tábori ágyú tűzpajzsa. Hülyén nézett ki. Odamentem hozzá és bedugtam az ujjam a lyukon.

– Bubú! – mondtam, és vártam a megsemmisítő válaszcsapást.

– Kérem, vegye ki az ujját az újságomból – vágott vissza megsemmisítően.

Megcsóváltam az ujjam és áttoltam az orrom az újság felett.

– Tűnjön innen! – hörögte vérvörös arccal. Alakul.

Eltűntem, igen elégedetten magammal. A St. James Street sarkán posztolt egy rendőr, azoknak a fiatal, rózsás arcú, ingerlékeny rendőröknek egy példánya, akikkel gyakran találkozni mostanság. Ambiciózus, erényes és veszélyes a helytelenkedőkre.

– Biztos úr! – hörögtem felháborodottan. – Az imént obszcén ajánlatot tett nekem az a nyomorult fickó az újsággal. – Remegő ujjal Maurice-ra mutattam, aki bűntudatosan megtorpant. A rendőrnek elfehéredett az ajka és rávetette magát Maurice-ra, aki még mindig féllábon állt, a maga előtt tartott újsággal, és egészen úgy festett, mint a Piccadilly Circuson Gilbert Erószának kíméletlen paródiája. (Tudták, hogy az Erósz alumíniumból készült? Biztos, hogy ebben tanulság van. Vagy egy vicc.)

– Negyven perc múlva ott leszek az őrsön! – kiáltottam a rendőr után, és beugrottam egy arra haladó taxiba. Minden sínen volt.

Mint már említettem, Martland emberei egyéves kiképzést kapnak. Ergo, ha Maurice-t ilyen könnyű volt lekapcsolni, az azt jelenti, hogy eleve így tervezték. Hosszú időmbe telt, mire kiszúrtam a nőt: egy kövér, borotvált képű, nagynéniszerű teremtést egy Triumph Heraldban: nagyszerű kocsi emberek követésére, jellegtelen, könnyű vele parkolni és kisebb ívben kanyarodik, mint egy londoni taxi. Nem volt szép, hogy nem kapott társat. Egyszerűen kiugrottam a Piccadilly Circuson, lementem az egyik földalatti-lejáraton, és feljöttem egy másikon. Mégsem olyan könnyű parkolni a Triumph Heralddal.

A második taxi a Bethnal Green Roadra vitt, Shoreditchbe, egy csodás helyre, ahol mindenféle homályos mesterséget űznek. Busás borravalót adtam a sofőrnek, bolondos szokásom szerint, amit ő azzal a tippel hálált meg, hogy „Tegye meg Nosztalgiát negyediknek Kempton Parkban”. Még azon törve a fejem, hogy mit akarhatott ezzel, felkaptattam a lépcsőn a dublírozóm műhelyébe.

Itt jobb, ha megmagyarázom, mit jelent a dublírozás. A legtöbb régi festménynek új alátámasztásra van szüksége, mielőtt megtisztítják. Ennek a legegyszerűbb módja ragasztóba, „compóba” vagy viaszba mártani az öreg vásznat, majd, mondjuk úgy, bekötni egy új vászonba, vákuumasztal és nyomás segítségével. Néha a régi vászon nagyon rossz állapotban van; előfordul, hogy a művelet során levetődik a festék („felrobban” a kép, ahogy mondani szokták). Mindkét ilyen esetben „transzferre” van szükség. Ez azt jelenti, hogy a festményt arccal lefelé rögzítik, és minden vászonfoszlányt eltávolítanak a festékről. Ezután az új vásznat rányomják a festék hátára, és máris helyreállt a képünk. Ha a festmény táblára (fára) készült, amely már rég elkorhadt vagy szuvas lett, egy igazán jó dublírozó el tudja távolítani a fa minden rétegét, hogy csak a festékkéreg marad, amelyre vásznat ragaszt. Mindezek nagyon, nagyon kényes műveletek, és jól fizetnek. Egy jó dublírozónak megvan a szimata ahhoz, hogy felbecsülje a kezébe került kép értékét, és általában ahhoz szabja az árat. Többet keres, mint számos műkereskedő, akinek dolgozik. Pótolhatatlan. Bármilyen idióta meg tud tisztítani egy festményt – sokan közülük meg is teszik –, és a legtöbb hozzáértő művész képes megerősíteni vagy pótolni a hiányzó festéket kisebb helyeken; sok híres festő keresett ilyesmivel titokban jó kis mellékest. (A nagy műgonddal készült munkákat, akár a hajók csarnakolását, gyakran fedték lakkal a könnyebb kezelhetőség érdekében: ezeket pokoli meló tisztítani, mert a lakkal együtt persze lejön a festék is. Ebből adódóan sok tisztító egyszerűen lefotózza a „csarnakzatot”, kíméletlenül megtisztítja, aztán a fotográfia alapján újrafesti. Mert miért is ne?) De egy jó dublírozó, mint mondottam volt, felbecsülhetetlen értékű drágakő.

Pete nem tűnt drágakőnek. Piszkos és sötét lelkű kis walesinek tűnt, de hihetetlenül gyönyörű modora volt, amilyet még a legalpáribb kelta otthonban is fellelünk. Kinyitotta a szertartásos Spam löncskonzervet, és főzött egy nagy kanna jó erős Brooke Bond PG Tips teát. Gyorsan ajánlkoztam, hogy bízza rám a vajas kenyeret – piszkos volt a körme – és a hús felszeletelését. Kellemes teázás volt, imádom a Spamet, és a tea érett naracsszínű lett a sűrített tejtől. (Milyen más, milyen nagyon más, mint a mi drága királynőnk otthoni élete.)

Elmondtam neki, hogy a Spränger hamarosan megérkezik a Sotheby’stől, és úgy gondolom, hogy a drapéria Venus vénuszdombja felett utólagos hozzáadás, és valószínűleg a kagylószerv egy igen szép példányát rejti.

– Dörzsölje le – mondtam neki –, de óvatosan.

Ezután felmentünk a padláson lévő műterembe, hogy megszakértsem a folyamatban lévő munkákat. Minden nagyon jól haladt. Nagy gondot vett magára a kis sienai triptichonommal (így kell ezt írni?), és összesen tizennyolc hónap gondot kapott érte. Soha nem nyújtotta be nekem a számlát, és valószínű, hogy már nem is fogja.

Beszéltem neki Mr. Spinozáról, és elmagyaráztam bizonyos új intézkedéseket. Egyáltalán nem tetszettek neki, de gyorsan abbahagyta a rikácsolást, amikor arannyal tömtem be a száját, majdnem szó szerint. A teásdobozban tartja a pénzét, ha tudni akarják. Aztán volt még egy megpróbáltatás, amelyen át kellett esnem, mielőtt megszabadulok szuvas fogaitól és hagymától bűzlő leheletétől.

– Ugye van ideje egy nótára? – kiáltotta egy óvszert adagoló szállásmester élvezeteket ígérő, szemérmes hangján.

– Pompás, pompás – válaszoltam hipokrita kezemet dörzsölve. Leült a kis elektromos orgonájához (400 fontjába került), és előadta nekem a „Turn Back, oh man”-t a Godspellből, ami mélyen megindított. Van valami különlegesen rossz a legtöbb walesi hangban, egyfajta kartondoboz-jelleg a csurgatott arany alatt, amit nagyon rosszul viselek. Pete éneke örömkönnyekre fakasztana egy telt házas kocsmát – tapasztaltam –, de bennem mindig olyan érzést kelt, mintha túl sok löncshúsos szendvicset ettem volna.

Lelkesen tapsoltam, és mivel ezen a ponton végképp pótolhatatlan volt, alázatosan ráadásért könyörögtem. Megkaptam, a „There is a fountain filled with blood” képében, amely sosem téveszt nálam hatást. Levánszorogtam a lépcsőn, ki az utcára, feszítette a beleimet az erős tea és a rossz előérzet.

A Bethnal Green Road szombat este fél hétkor nem egy locus classicus a taxiknak. A végén buszra szálltam; a kalauz turbánt viselt és első látásra megutált. Láttam, hogy megjegyzett magának, mert azután is utálni akart, hogy már leszálltam.

Nyomott hangulatban léptem be a lakásba, és ernyedten ácsorogtam, amíg Jock elvette a kalapom és a kabátom. Bekormányozott a kedvenc székembe, és hozott egy pohár whiskyt, Clydenstale lovakhoz méretezett adagban. Eléggé újraélesztett ahhoz, hogy feltegyem Amelita Galli-Curci lemezét, amelyen az „Un Di Felicé”-t énekli Tito Schipával. Az igazi bel cantótól így erőre kapva az album további dalai nagyrészt eloszlatták rossz előérzetemet. Megfürödve és szmokingot öltve már kedvet éreztem a Wilton kellemes art-nouveau berendezésére, és még nagyobb kedvet egy Oysters Mornayra. Elfogyasztottam egy créme brulée-t is, amelyet eszembe nem jutna máshol enni.

Még időben értem haza ahhoz, hogy elcsípjek egy John Wayne-westernt a tévében, engedélyezve Jocknak, hogy velem nézze. Rengeteg whiskyt ittunk, elvégre szombat este volt.

Feltételezem, valamikor ágyba kerültem.

5

Csak sejtse: e kert mire kell s hogy alul
Néma csőszként álnok szörnye lapul.
S leopárd-kutya-féle: egyre nyomában!

Álnok szolga-vigyor pöttyében-inában

Azelőtt{15}

Időről időre tapasztalniuk kellett önöknek is, élveteg olvasók, hogy a brandy, hacsak kifejezetten ki nem ütjük magunkat vele, inkább elűzi, mint meghozza az álmot. Hallottam – olyanoktól, akik itták –, hogy az olcsó brandy esetében még markánsabb ez a hatás. A skót whisky épp ellenkezőleg: áldásos folyadék. Le a kalapot az előtt, aki feltalálta, legyen a bőre bármilyen színárnyalatú. Egyedül azt tudnám a szemére vetni, hogy tizenhat uncia az agyszüleményéből, amit úgy tíz éven keresztül viszünk be a szervezetünkbe orálisan, per diem, csökkenti a vágyat az aktusra. Egykor úgy véltem, lanyhuló erőm az érett kornak plusz a tapasztalt versenyző természetes közönyének tudható be, de Jock felnyitotta a szemem. Ő sörpöcsnek nevezi.

Bárhogy is van, úgy találom, hogy egy komoly, tizenkét éves Scotch tisztes mennyiségben hat óra zavartalan álmot eredményez, amelyet a másnapi ébredés után tettvágy követ. Ennek megfelelően felkeltem, a Bohea tea édes kényszere nélkül, és lemasíroztam, hogy felverjem Jockot és rámutassak a korai kelés jótéteményeire. Jock enyhe csalódásomra megelőzött, és már el is hagyta a lakást, így én szolgáltam fel magamnak a reggelit: egy palack Bass sört. Tudom ajánlani. Nem fogok úgy tenni, mintha nem ittam volna meg szívesen egy csésze teát, de az az igazság, hogy kicsit félek ezektől az új elektromos kannáktól: azt tapasztaltam, kilövik ránk a dugót, miközben ott állunk mellettük, várva, hogy felforrjon a víz.

Vasárnap kora reggel csak egy dolgot tehet az ember Londonban: felkeresi a Club Rowt. Lábujjhegyen osontam le, nehogy felzavarjam Madame Defarge-t, és az istállók felé vettem az irányt. Mind a három kocsi bent állt, de hiányzott Jock nagy motorkerékpárja, amelynek teljesítménye elég lenne egy kisebb város áramellátásához. Hóbortos gall kacsintással illettem egy arra járó macskát: Jock alighanem szerelmes, gondoltam. Amikor a magafajta fickókra rájön a bagzás, kilométereket is képesek utazni, akár a börtönből is megszöknek, ha muszáj.

A Club Row régen csak egy kis utca volt, ahol simlis pacákok lopott kutyákat árultak; ma hatalmas, szabadtéri piac. Kószáltam vagy egy órát, de elmaradt a várt hatás. Vettem egy ocsmány műanyag tárgyat Jock ugratására – az volt a neve, hogy „Hergeld fel a kutyát!” –, aztán hazahajtottam, de még ahhoz is szórakozott voltam, hogy eltévedjek. Felmerült bennem, hogy benézek a Farm Streetre egy olyan zajos jezsuita prédikációra, de a jelenlegi hangulatomban túl veszélyes lett volna. Az energikus jezsuiták finom logikája és megvilágító ereje szirénénekként hat rám, és rettegek, hogy egy napon még megtérek, mint egy klimaxos nő – hogy nevetne ezen Mrs. Spon! Tényleg a bárány vérében mossák meg az embert, vagy ez csak az Üdvhadseregben dívik?

Jock otthon volt, és adott rá, hogy ne lepődjön meg korai kelésemen. Nem tettünk fel egymásnak kérdéseket. Amíg ő reggelit készített, bedugtam a „Hergeld fel a kutyát!” a kanári kalickájába.

Aztán szundítottam egyet, míg Martland ide nem telefonált.

– Nézd, Charlie – sipákolta –, ez nem megy. Nem tudom megszervezni a diplomáciai részt, a külügy elhajtott, hogy pisáljam le a kiltem.

Nem volt kedvem a világ Martlandjeivel vesződni.

– Így is jó – vetettem oda –, felejtsük el az egészet. – És letettem. Aztán átöltöztem és elindultam a Café Royalba megebédelni.

– Jock – mondtam távozóban –, Mr. Martland hamarosan ismét telefonál, hogy közölje, mégis el van intézve minden. Mondd meg neki, hogy rendben. Rendben?

– Rendben, Mr. Charlie.

A Café Royal tele volt emberekkel, akik úgy tettek, mintha gyakran járnának ide. Ízlett az ebéd, de elfelejtettem, mi volt.

Hazatérve Jock beszámolt arról, hogy Martland személyesen jött el idáig a távoli helyről, amit ő Canonburynek nevez, hogy vitatkozzon velem, de Jock elhajtotta.

– Kis híján leköpte a lábtörlőt – összegezte Jock a távozó Martland lelkiállapotát.

Lefeküdtem és egy pajkos könyvet olvastam, amíg el nem aludtam, ami hamar megtörtént. Ma már nincsenek jó pajkos könyvek, a mostaniak nem értenek hozzá. Azok a svédek a színes fotókkal a legrosszabbak, nem gondolják? Akár egy nőgyógyászati kézikönyv illusztrációi.

Mrs. Spon ébresztett, berontva a hálószobámba a piros, vizesnek tűnő nadrágkosztümjében; úgy nézett ki, mint egy mosható Babalon. Bebújtam a takaró alá, amíg meg nem esküdött, hogy csak kopogós römizni akar. Egész jól játszik, de sosincs szerencséje szegénykémnek; általában hat vagy hét fontot nyerek tőle, bár ő meg egy vagyont keres rajtam a lakberendezésből. (Bevett gyakorlat nálam, ha tízlapos römit játszom, hogy véletlenül ott felejtek egy kártyát a dobozban: bámulatos, milyen spílerré tesz az a tudás, hogy nincs a pakliban, mondjuk, pikk kilences.)

Egy idő után, szokás szerint, panaszkodni kezdett a hidegre – nálam nincs központi fűtés, tönkreteszi az antik bútorokat és kiszárítja a csöveket. Így, szokás szerint, bebújt mellém az ágyba (az ég szerelmére, van vagy hatvanéves!), és egy ideig pirospacsit játszottunk. Aztán csöngetett Jockért, aki csupasz karddal jelent meg, és letette közénk sok-sok forró pastrami szendviccsel fokhagymás kenyéren. Valpolicellát ittunk, ami jaj a beleknek, de finom és olcsó. Nyertem tőle hat vagy hét fontot; igen kellemes este volt; könnyek futják el a szemem, ha felidézem. Nincs értelme a maguk idejében dicsőíteni az ilyen pillanatokat, csak elrontanánk őket; ezek emlékezésre valók.

Amikor elment, az utolsó pirospacsi után, Jock behozta az éjszakai porciómat: whisky, tej, csirkés szendvicsek és aluminium-hidroxid a fekélyemre.

Megköszöntem neki, majd azt mondtam:

– Jock, tennünk kell valamit a rút Perce, Mr. O’Flaherty kisinasa ellen.

– Már tettem, Mr. Charlie. Ma reggel, mielőtt felkelt.

– Igazán, Jock? Szavamra, te mindenre gondolsz. Nagyon elbántál vele?

– Igen, Mr. Charlie.

– Jaj, istenem, csak nem…

– Nem. Semmi olyasmi, amit egy jó fogorvos ne tudna rendbe hozni pár hónap alatt. És, izé, nem hiszem, hogy egy darabig dürrögni támad kedve, ha érti, mire gondolok.

– Szegény fiú.

– Igen. Jó éjt, Mr. Charlie.

– Még valamit – szóltam utána. – Bántóak a higiéniás állapotok a kanári kalitkájában. Megnéznéd és kitakarítanád minél előbb?

– Már elintéztem, Mr. Charlie. Amíg ebédelni volt.

– Ó. Akkor minden rendben?

– Igen. Persze.

– Köszönöm, Jock. Jó éjt.

Aznap éjjel nem aludtam valami jól.

Ha akár Krampf, akár Gloag eltér a megbeszélt tervtől, azt lett volna lelkierőm elviselni, de két idióta egy háromfős csapatban már túlzásnak tűnt. Megmondtam Borospalack Gloagnak, amikor hozzám fordult, hogy nem áll szándékomban a segítségére lenni tiszteletreméltó cimborája megzsarolásában – bemutatni Borospalackot Krampfnak, eddig voltam hajlandó elmenni. Később, amikor Krampf felvetette nekem, hogy használhatnánk a fényképet – nem azért, hogy pénzt sajtoljunk ki belőle, hanem azért, hogy megkönnyítse számára a hmm… forró műtárgyak kivitelét –, hagytam, hogy rávegyen, de csak azzal a feltétellel, hogy én írom a forgatókönyvet és én játszom a főhőst meg a vicces mellékszereplőt is. Csakhogy, miként azt Jimmy Durante nem győzte hangsúlyozni, „mindenki részt akar venni a darabban”. Gloag már megfizetett azért, hogy a reflektorfénybe vágyott, és úgy tűnik, hogy a végén Krampfnak is benyújtják a számlát.

6

De mi van, ha a fentebb szféra, mit
egy néven ismerünk, közelről nézve
szétválik ezüstös és puha részre,
s tüzes sávra?

Sordello

Hétfőn a telefon ébresztett, a lehető legalkalmatlanabb órában. Egy mézesmázos amerikai hang érdeklődött, hogy beszélhetne-e Mr. Mortdecai titkárával.

– Egy pillanat – búgtam –, máris kapcsolom. – Bedugtam a telefont a párnám alá, és tűnődve cigarettára gyújtottam. Végül csöngettem Jockért, tájékoztattam és átadtam neki a telefont. Szőrös hüvelyk- és mutatóujja között fogva a kagylót, elegánsan eltartott kisujjal fuvolázta: – Itt Mr. Mortdecai titkára. – Aztán röhögőgörcsöt kapott – katasztrofális volt a tegnapi bablakoma után –, ami rám is átragadt, és a telefon a földre esett; a Mézesmázos Amerikai Hang roppant sajátosnak tarthatta a dolgot. Kiderült, hogy az MAH egy bizonyos Blucher ezredes titkáráé az amerikai nagykövetségen, és hogy Blucher ezredes tíz órakor találkozni szeretne velem. Jock, kellőképp megrendülve, közölte vele: kizárt, hogy Mr. Mortdecai ágyon kívül legyen ebben az időpontban, urakat pedig nem fogad ágyban. (Újabb vihogás.) A hang, mit sem veszítve mézesmázosságából, azt mondta, hogy Blucher ezredes valójában úgy képzelte, hogy Mr. Mortdecai keresi fel őt, és talán a fél tizenegy alkalmasabb lenne. Jock szívós utóvédharcba kezdett – furcsamód még büszke is arra, hogy egy magamfajta lustaságnak dolgozik –, és végül délben egyeztek ki.

Amint Jock letette a kagylót, én felvettem, és tárcsáztam a követséget (499-9000, ha tudni akarják). Az egyik leggyönyörűbb hang válaszolt, amit valaha hallottam – egy bolyhos, felhős kontraalt, amelytől fodrozódni kezdett a farkcsontom. Elég jól kivehetően azt mondta:

– Ha meg is ölelnél…

– He? – vakogtam. – Mit mond, mit mond?

– Amerikai Nagykövetség – hangzott ezúttal jól érthetően.

– Ja, igen, persze. Én és a fülem. Azt szerettem volna megtudni, dolgozik-e önöknél egy bizonyos Blucher ezredes.

Egy vagy két kattanás, egy tompa gépi berregés, és mielőtt bármit tehettem volna, már kapcsolták is nekem az eredeti Mézesmázos (cukrozott?) hangot. A hölgy most nem úgy mutatkozott be, mint valamilyen ezredes titkárnője, hanem azt mondta, hogy Főhadiszállás, KamKvikDzsek vagy SzexSzetSzix vagy valami hasonló halandzsa. Milyen gyermetegek ezek a katonák.

Azt persze nem mondhattam, hogy csak ellenőrzöm, létezik-e Blucher ezredes, vagy szórakozik velem valaki, nem igaz? A végén, némi köntörfalazás után, azt mondtam, hogy találkozóm van a főnökével, valamikor délben, és a Grosvenor Square hány szám alatt is van a követség? Ezzel kiütéses győzelmet kellett volna aratnom – szép lábmunka, ismerjék el –, de ő gyorsan, kíméletlenül vágott vissza:

– Huszonnégy szám – csacsogta habozás nélkül –, az annyi, mint kettő és négy.

Köszönetfélét motyogva letettem. Lovasság, gyalogság és tüzérség felgöngyölítve. Egek ura, hogy én mennyire szeretnék egy olyan jó helyet, ahol házszámok vannak!

Jock elfordította a tekintetét: tudja, mikor van az, amikor a fiatalúr kicsit hülyét csinál magából.

Kedvetlenül piszkálgattam a reggelimet egy darabig a tányéron, aztán azt mondtam Jocknak, hogy adja oda az arra érdemes szegényeknek, nekem meg hozzon helyette egy nagy pohár gint mindkétféle vermuttal és egy szénsavas limonádét. Gyorsan ható ital, sec-perc alatt hazavág.

Illatos cukorkát szopogatva átballagtam a Grosvenor Square-re, szolidan öltözve és vadul elmélkedve. Az elmélkedés nem vezetett semmire: olyan üres volt az agyam, akár a puha, frissen esett hó álarca a hegyeken és lápokon. A cukorka kitartott a követség portáljáig, ahol egy tetterősnek tűnő katona állt, olyan tartásban, amit nevetséges módon „pihenj”-nek neveznek. Ahogy felszegte szögletes állát, abból a gyakorlott szem mindjárt látta, hogy komcsi gazemberek és mindazok távoltartására van ott, akik az Egyesült Államok alkotmányos rendje ellen szövetkeznének. Félelem nélkül néztem a szemébe, és megkérdeztem, hogy ez-e a huszonnégyes szám; nem tudta, amitől máris jobban éreztem magam.

Jó felépítésű fiatal hölgyek sora vett gondozásba, egyre beljebb terelve az épületben. Mind magas, karcsú, higiénikus és kecses volt, bámulatosan nagy cicivel megáldva: félek, hogy kissé feltűnően bámultam őket. Ép vitorlázattal (tengerészeti szakkifejezés) jutottam fel Blucher ezredes irodájának előszobájába, ahol ott ült maga a Hang. Ő volt a legjobban megáldva; úgy képzeltem, kinyújtott karral kell gépelnie. Egy szempillantás alatt – és ezt a legőszintébben mondom – bebocsátást nyertem a belső irodába, ahol egy ösztövér, pirospozsgás, egyenruhás fiatalember hellyel kínált.

Azonnal felismertem a széket, amint letettem rá a fenekem. Fényes bőrhuzata volt, és a két első lába úgy egy centivel rövidebb, mint a hátsó. Ettől a rajta ülőnek bizonytalan, ideiglenes, alávetett érzése támad. Nekem is van egy ilyenem, azokat ültetem rá, akik festményt akarnak nekem eladni. Szó sem lehetett arról, hogy hagyjam magam; felálltam és megcéloztam a kanapét.

– Bocsásson meg – mondtam szégyenlősen –, de aranyerem van.

Tudta. A görbe mosolyából láttam, hogy nemrég neki is kijött. Leült az íróasztal mögé. Felvontam a szemöldököm.

– Blucher ezredessel van találkozóm – mondtam.

– Én vagyok Blucher ezredes, uram – válaszolta a fiatalember.

Ezt a kört tehát elvesztettem, de még mindig úton voltam a széktől a kanapé felé, és neki ki kellett tekernie a nyakát és felemelnie a hangját, amikor hozzám beszélt. Rendkívül fiatalnak tűnt az ezredesi ranghoz, és különös módon nem illett rá az egyenruha. Láttak már valaha amerikai katonatisztet – de lehet akár közlegény is – nem rászabott egyenruhában?

Eltéve ezt a gondolatot egy mentális mellényzsebbe, a férfi felé fordultam.

– Ó, ah – ezt a szólamot választottam.

Talán jobban teljesítek, ha több időm van.

Felemelt egy tollat és maga elé húzott egy dossziét, amely magában hevert a fényes, üres asztalon. Mindenféle színű jelzések voltak ráragasztva, köztük egy nagy narancssárga cetli fekete felkiáltójellel. Volt egy olyan kínos érzésem, hogy a dosszié címkéjén az áll, hogy „Mltsgos. C. Mortdecai”, de belegondolva úgy döntöttem, hogy csak a megfélemlítésemre van ott.

– Mr. Mortdecai – mondta végül –, azt kérte tőlünk az önök külügyminisztériuma, hogy adjunk ki diplomáciai úti okmányt az ön nevére, ideiglenes jelleggel. Úgy tűnik, nem áll szándékukban akkreditálni önt a washingtoni brit nagykövetségre vagy bármely más követségre vagy konzulátusra, és úgy tűnik, a kapcsolattartónk az önök külügyminisztériumában semmit sem tud önről. Ha szabad ezt mondanom, az volt a benyomásunk, hogy még ennél is kevésbé érdekli. Kíván megjegyezni valamit erről a helyzetről?

– Nem én – válaszoltam.

Úgy tűnt, ez tetszésére van. Másik tollat választott, és kissé arrébb tolta a dossziét.

– Mr. Mortdecai, nyilván megérti, hogy bele kell írnom a jelentésbe az ön Egyesült Államokba történő látogatásának célját.

– Egy értékes antik automobilt szállítanék a diplomáciai postával – mondtam –, és remélem, módom lesz egy kis városnézésre délen és nyugaton. Nagyon érdekel a régi Nyugat – tettem hozzá eltökélten, és annak tudatában, hogy van egy ász a kabátujjamban.

– Igen, hogyne – mondta udvariasan –, olvastam az ön „Tizenkilencedik századi brit utazók az amerikai határvidéken” című írását. Igazán lenyűgözött.

Erős huzatot éreztem a kabátujjamban, ahol az ásznak kellett lapulnia, és volt egy olyan rossz érzésem, hogy valaki végzett némi kutatómunkát C. Mortdecai körül.

– Rejtély számunkra – folytatta –, miért akar valaki a diplomáciai postával szállítatni egy üres autót. Ha már így szóba került, tényleg üres, Mr. Mortdecai?

– A személyes holmim lesz benne; úm. egy bőrönd férfiruházattal, egy másik férfi divatcikkekkel, egy vászontáska könyvekkel, amelyek különböző hangulatokhoz illenek, de egyik sem túl obszcén, valamint ellátmány cigarettából és skót whiskyből. Szívesen fizetek vámot az utóbbiért, ha gondolják.

– Mr. Mortdecai, amennyiben elfogadjuk az ön diplomáciai státuszát – nem tartott egy másodpercnyi szünetet ezen a ponton? –, akkor azt természetesen teljes mértékben tiszteletben tartjuk. De, mint tudja, elméletileg jogunkban áll önt persona non gratának minősíteni, bár ezt nagyon ritkán tesszük az önök országának képviselőivel szemben.