Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szabolcsi Alexander
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Somogyi Feri, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 37 5

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Támogató

A kötet megjelenését
Budapest Főváros X. kerület Kőbányai Önkormányzat
támogatta.

Az ember nem lehet másképpen boldog, csak úgy, hogy a jelent élvezi, és nem töri fejét azon, ami lesz.

(Lev Tolsztoj)

A „majdnem” kevés. A „majdnem” a semmivel egyenlő.

(Csitáry-Hock Tamás)

– Lovaimnak –

A kezdet

A tenger felől sötét felhők gyülekeznek. Ez a dolguk, gondolná egy ungriai lakos. A felhők jönnek-mennek, úgysem esik soha. Itt biztos nem. Szárazság volt itt emberemlékezet óta. Esik néha, higgyék el. Havonta egy-két nap. Akkor viszont nagyon. Felveri a port, beűzi a szállodába a nyaralókat, és esik egész nap. Talán másnap is. Harmadnap már soha. Akkor szikrázik a nap, csillog a tenger, és minden olyan, mint előtte. Még az árusok se panaszkodnak az ilyen pár napos kiesés miatt. A tengerparton nyugalom van. A feketézőket, uzsorásokat, tolvajokat néhány éve elfogták, és lecsukták őket. A nyaralók békésen, bár évről évre egyre drágábban pihenhetnek. Ezt biztosítja számukra az Elnök, Ungria első számú vezetője. Az Elnök, aki mindenre odafigyel, és tudja, az ország szinte egyetlen bevételi forrása a turizmus. A tengerpart, a végeérhetetlen homokos aranymező. Az aranyat pedig védelmezni kell, mindenáron.

Most azonban a tenger felől sötét felhők gyülekeznek. Egy család van itt a fővárosból, Angyalvárosból. Két férfi és két nő. Azaz az egyik nő még inkább kamasz. Miatta jöttek le kora reggel a tengerhez a többiek. Megígérték neki, hogy fürödhet egy nagyot az út előtt.

De Bella, a kamaszlány azt mondja, nem elég meleg a víz. Nem is baj, jegyzi meg az anyja, hiszen úgysem érdemelte ki. Más szülő inkább bezárja a gyerekét a szobájába, nem a tengerpartra viszi, ha az bukásra áll három tantárgyból.

– Négy tantárgyból – helyesbít az egyik férfi.

– Ötből – javítja ki a másik, mackós kinézetű férfi.

– Mindegy – inti le a nő a többieket –, mi vagyunk a hülyék, hogy hagyjuk.

A lány odabújik az anyjához, szorosan hozzásimul:

– Szeretlek – súgja a fülébe.

– Én viszont nem – löki el magától a nő Bellát. – Csupa víz vagy. És ráadásul jéghideg.

Próbálja lefejteni magáról a lányt, de az nem hagyja magát. Ági, az anya, végül rákiált:

– Menj apádhoz! Ölelgesd őt.

Bella felnevet, és elengedi az anyját.

– Na, és melyiket?

Ági ránéz a két férfire. Az egyik izmos munkás, a másik lomha értelmiségi. Ő is elneveti magát.

– Igazad van. Mindegy.

– Leót választom, úgysem látom most egy ideig.

A lány a művész kinézetű, mosolygós férfihez lép. Az maga elé tartja a törölközőt, és beletekeri Bellát. A kamasz körbenéz, és ingatja a fejét:

– Esküszöm, nem értem. Nem értem, hogy tudunk mi így élni.

A széles vállú, szerelőruhás férfi válaszol neki. Ahogy szokott, a maga egyszerűségével:

– Ez csak úgy lehet, hogy nem élünk. Egyik nap jön a másik után, és mi átlépünk mindig a következőbe. De sosem kérdezzük meg, miért.

– Na, és miért? – teszi fel a kérdést Leó, az értelmiségi.

– Mondom, hogy nem kérdezzük meg! – zárja le a vitát a szerelőruhás férfi.

– De mégis… – kezdené Ági, ám Alex a karjára teszi a kezét.

– Nincs kérdés. Mi csak megyünk. Most is.

– A mártír – neveti el magát Leó.

– Igenis az vagyok. Neked kell menned, erre megy az egész család – fakad ki Alex.

– Ti akartatok jönni – veti oda Leó.

– Ági – mutat a nőre Alex –, ő akart jönni. Aztán most itt vagyunk mind.

– Menjünk. Engem már várnak – csapja össze a tenyerét Leó.

– Jó neked – fakad ki Bellából.

– Te legalább fürödtél – vág vissza Alex.

– Miért nem mentél be? – kérdezi Ági, és átöleli a nagy medvére hasonlító férfit.

– Nem szeretem a tengert – sóhajtja Alex.

– Mit nem lehet szeretni benne? – fordul Leó a tenger felé, és széttárja a karjait, mintha át akarná ölelni azt.

– Régi történet. Hagyjuk.

– Menjünk – szakad ki Bellából –, legyünk túl rajta.

– Induljunk – suttogja Leó.

– Előre! – kiáltja Ági.

– Beszállás! – kurjantja Alex, és elindul egy rozoga teherautó felé.

Úton

A monoton táj, a szürke hegyek, a kavargó por és az út, a végtelen út, mind-mind önmagában is elriasztaná az erre utazót. Van azonban, akit nem lehet. Alex szeret vezetni. Mit neki a hosszú, sztrádával párhuzamos főút, amely nem vezet sehová, és letérni sem lehet róla. Még az sem szegi kedvét, hogy nincs egy jelzés se, hogy merre jár. Az utat ismerni kell, dörmögi magában. Tudni, ennél csak rosszabb lesz. Legalábbis úgy tűnik. Egyre több katonai terepjáró áll az út szélén, terepruhás alakok mutogatnak, de nem akarják, hogy megálljanak, intenek, menjenek tovább. Az út hirtelen kanyarodni kezd. Nagy ívben halad tovább, és az út minősége is fokozatosan romlik. A teherautó vékony földsávokon halad, az utasok zötykölődnek, hol jobbra, hol balra dőlnek a járműben. Itt lesz, tudom, hogy itt lesz, morogja Alex, ahogy a buckákon átzöttyennek, és monoton kukorica- és napraforgó-ültetvények között haladnak. Aztán végül úgy tűnik, megérkeztek. De csak egy rácsos kapu zárja el az utat. Nincs a közelben senki, a kapu őrizetlen. Leónak hátrakopog Alex, hogy intézkedjen. A hawaii inges, halványzöld vászonnadrágos férfi feláll kedvenc foteljéből, lekászálódik a teherautó platójáról, és odaballag a kapuhoz. Nincs bezárva, a fémszárnyak össze sem érnek. A rövid barna hajú, körszakállas férfi egyenként kihajtja őket, majd visszamászik a platóra. Amint elindul az autó, visszahuppan a foteljébe. Ahogy körülnéz, arra gondol, nem erről volt szó. Kinga azt mondta, oázis lesz. A sivatag közepén egy oázis. A sivatag már megvan.

Ahogy haladnak, egymást érik a szögesdrót kerítések. Vastag szálakból kihúzott sűrű dróthálók betonoszlopok között. Talán valaha áramot is vezettek némelyikbe, de ma már nem. Biztos nem. Kinga azt mondta, kipróbálta. Nem volt benne áram. Leó felnevet. Szédült egy nő. Nem normális. Persze mit várhat az ember, ha pszichiátrián ismerkedik. Azaz Doktor Kovácsnál. Hozzá csak exkluzív betegek járnak. Különlegesek. Kinga különleges. Hagyja magát szeretni. Lám Leó ide is eljön utána. Mert megígérte. Mert kell.

Jó lenne már megérkezni. Nem erről volt szó. Nem mondta Kinga, hogy a lakópark ilyen messze van. Ilyen környezetben. Ennyire elzárva a világtól. Kerítés kerítés után. Itt tényleg nagyon félnek valamitől. Most egy vékony, finom szövésű, több mint három méter magas fémháló következik. Úgy néz ki, ez az utolsó, mögötte végre feltűnik az út vége, egy sorompó, amely körül négy katona mutogat egymásnak. A teherautóban ülők azt hiszik először, hogy siketnéma jelekkel kommunikálnak, de aztán rájönnek, hogy a katonák kő- papír-olló játékkal ütik el az időt. Amint közelebb ér a jármű hozzájuk, kiderül, a játéknál jobban örülnek minden látogatónak. Régóta lehetett már a legutóbbi intézkedés.

A katonákon bakancs, terepszínű nadrág és overall, valamint a fejükön terepszínű acélsisak van, kioldott szíjjal. Az út közepére állnak, úgy várják be a teherautót. Amikor a jármű megáll, a katonák körbeveszik a gépjárművet. A legidősebbnek látszó, váll-lapja szerint őrmester, a vezetőfülke ablakán kopogtat be, és int, tekerje le a sofőr az ablakot. Alex csak bólogat, de nem csinál semmit.

– Megérkeztünk? – kiált le a kocsi platójáról Leó.

– Ki van ott? – közelít a hang forrása felé az egyik katona.

– Maguk kik? – szól vissza Leó.

– Útellenőrzés – válaszol a katona.

– Ha az utat ellenőrzik, akkor írják fel, hogy le kéne betonozni, mert így nagyon hepehupás.

– Vicces fiú, jöjjön elő! – kiáltja a plató mögött álló katona. – Felemelt kézzel.

Leó feláll a foteljéből, és megütögeti a fülke pléh tetejét.

– Nincs itt semmi, Alex, menj tovább.

– El ne merjen indulni! – ordítja a vezetőfülke mellett álló őrmester.

Alex a mellette ülő nőknek mutatja, hogy nyugi, nem lesz baj. Aztán beindítja a motort. Hiába kiabál az őrmester, hiába lő a levegőbe a többi katona, ők mennek tovább. Mivel nyitva a sorompó, semmi sem állja az útjukat.

A kerítésen belül

A teherautó kora reggel érkezett. Alig volt rajta valami. Csak néhány bútor: szekrények, ágyak, székek, asztalok, egy állólámpa és Leó kedvenc fotelje. A kocsi a 13-as számú épület előtt állt meg. Még jó, hogy tudták a számot. Itt minden olyan egyforma. Egy vékony, tetovált nő nyitja a kaput, és a teherautó beáll a parányi udvarra.

– Hol van Leó? – kérdi a tetovált nő.

– Kiszállt a kukoricás szélén – kiált ki Ági a kocsiból.

– Minek? – firtatja a házigazda.

– Azt mondta, nem bírja tovább. Csövel egyet – jön a válasz.

A tetovált nő elmosolyodik.

– Üdvözlöm önöket, Kinga vagyok. Jöjjenek, nézzenek körül.

– Alex vagyok – nyújtja a sofőr a kezét Kinga felé.

– Én pedig Ági – int a szőke nő.

– Csókolom! Nem érdekes, hogy hívnak, úgysem maradok sokáig – mondja bemutatkozás helyett a szőke tini.

Kinga ismét elmosolyodik.

– Önök Leó családja?

– Feleség.

– Barát.

– Gyerek.

– Ez nekem egy kicsit bonyolult így elsőre. De majd összeismerkedünk.

A tetovált nő egy kulcscsomót ejt Alex tenyerébe.

– Költözzenek be bátran, nézzenek körül!

Kinga int a feje fölött, és már el is tűnik az épület mellett.

Alex elégedetten füttyent:

– Látszik, hogy gyúr. Jó alakja van.

– Girhes dög – köpi ki a szavakat Ági.

– Gyönyörű tetkói vannak. Olyan szép színesek – bólogat Bella.

– Meg ne halljam, hogy te is ilyet akarsz! – kiáltja Ági, miközben az ujjával fenyegetően int a lánya felé.

– Jó, csak mondtam.

– Te csak ne mondj semmit! – horkan fel Ági.

Alex a teherautóról próbálja a bútorokat leadni, de nincs, aki levegye.

– Várd meg, amíg Leó előkerül – kiált Alexre Ági. – Gyere, nézzük meg milyen belülről ez a luxusapartman.

A kukoricásban

Leó mérgesen lökdösi maga előtt a kukoricaszárakat. Úgy érzi, sosem jut ki a nálánál egy fejjel magasabb növények közül. Mit keresek én itt, mondogatja. Egyszer csak a zöld szárak közt megcsillan valami. Egy gyémánt. A nap fényében szórja a sugarait. Leót hívogatja. Próbál zaj nélkül közelebb jutni. Egy kukoricásban ez elég nehéz, ropognak a szárak, suhognak a levelek, ahogy közelít a drágakő felé. Már látja is. Egy nyakláncon fityeg, és a gazdája láthatóan nem figyel rá. Hordja, de számára nem érték. A mindennap része. Használati tárgy. Ezt gondolja Leó, miközben közeledik lassan, óvatosan a gyémánt felé. Csak a csillámlást látja, a gazdáját nem. Vajon kié lehet, morfondírozik. Aztán egy hirtelen lépés, és eltörik egy kukoricaszár. Leó hirtelen összehúzza magát, és hátralép. Ekkor látja meg a csodaszép arcot, benne a gyönyörű kék szempárt. A szempárt, amely feléje fókuszál. Csak észre ne vegyen, suttogja Leó. Csapdában érzi magát. Se előre, se hátra. Mozdulatlannak kell maradnia, talán leguggolni, hátha úgy nem látszik. De akkor ő sem lát. Eddig is inkább hallgatózott. Mintha az előbb egy autó állt volna meg, aztán egy motor pöfögött, majd azt is leállították. Leó a levelek között most két bőrdzsekit lát, egy feketét és egy égővöröset. A kék szempárhoz tartozik a vörös. És ott van a nyakában a lánc, rajta a gyémánt. Leó túl közel van. Úgy érzi, egyre jobban nem takarja a kukorica. Szerencséjére a két alak nem foglalkozik vele. Ezt szuggerálja feléjük. Ő itt sincs. Ő nem számít. Ez meg sem történik. Ez mindössze a fejében létezik csak.

Ekkor a vörös kabátos alak felnevet.

– Látlak, ne bujkálj!

Leó lába a földbe gyökerezik, mozdulni sem tud. A két alak odalép hozzá, és a fekete bőrdzsekis férfi megpaskolja az arcát.

– Leskelődünk, leskelődünk?

Leó ekkor felnéz, és két nevető arcot lát. Az egyik egy valóban szép, de közelről már túlsminkelt fiatal női arc, a másik egy borostás, szintén huszonéves férfiarc, amelyből árad a megvetés.

– Mit keres ez itt? Biztos besúgó! – szinte a földre löki Leót a fekete kabátos szikár hangja.

– Nem hiszem. Nézz csak rá, Vili – simítja meg az arcát a kék szem gazdája.

– Itt mindenki besúgó. Nekem elhiheted, Tekla – kiáltja a fiatal férfi.

– Hagyjad, tetszik nekem – hajol közelebb a vörös bőrdzsekis. Leó látja, hogy a kabát alatt csak egy kövekkel kirakott bőr melltartó van.

– Te egy édes, szexi pasi vagy! – kacsint rá a lány.

– Tekla, te mindenkivel kikezdesz – szól rá a társa. Hosszú barna haja fekete mintás kendővel van összekötve. Olyan, mint egy indián törzsfőnök. Csak a hangja nem:

– Nézd meg, Tekla, a tárcáját, tudjuk meg, ki ez!

A lány előrenyújtja a kezét, Leó pedig beleteszi az iratait.

– Tudod, ő itt Hudák Vilmos, a tábori őrség feje. A seriff – zöld, mandulavágású szemével kacsint a megszeppent férfire.

A fekete bőrkabátos belelapoz Leó papírjaiba, majd szó nélkül visszaadja azokat.

– Tehát maga az az író, akibe az a féleszű Kinga belehabarodott.

– Azt hiszem, én vagyok az.

– Most jött?

– Az előbb.

– Szerintem ne nagyon pakoljon ki.

– Ezt most miért mondod? – támad társára a vörös kabátos nő.

– Gyere, elmagyarázom – és már nem is foglalkoznak az íróval. Egy térképet hajtogat ki a nő kocsijának motorháztetejére, és a férfi azon mutogat valamit. Aztán hirtelen Leó felé néz, és mérgesen felpattan a motorja nyergébe. A válla fölött a nő felé kiált.

– Ne feledd, ma este. Nincs több idő.

Tekla bólint, összetekeri a térképet, és az autóba hajítja. A férfi láthatóan még mondani akar valamit. Végül bepöccenti a járgányát. Búgatja, egyhelyben táncoltatja a gépet, aztán elviharzik.

A nő Leó felé néz. A kék szem most határozottan kék. Beül kabrió sportkocsijába, és valamit odakiált Leónak. Az író egy szót sem hall.

– Még találkozunk!

Csak ezt mondhatta, gondolja Leó.

A nő elszáguld a sportkocsival.

Mennyország lakópark

Leó hosszan néz a Tekla által vezetett kocsi után, nagyot sóhajt, majd elindul megkeresni, hol lesz az új otthona.

Most látja meg a házakat, a nyújtott hasáb alakú, sokablakos építményeket. Elsőre úgy tűnik, szép rendben állnak, de ahogy tovább nézi, rendezetlennek hatnak. Mintha mind át lennének alakítva a valamikor egyforma, kétszintes épületekből. Festés, toldás, új bejárat, tetőátalakítás szinte minden házon megfigyelhető. Furcsán összetákoltnak tűnnek az épületek. A luxushoz láthatólag semmi közük. Talán, amikor felhúzták őket, még szép rendben álltak, egyformák voltak, az udvaruk is egybefüggő, átlátható lehetett. Mostanra pedig lelakták a tulajdonosaik. Egy részük szürkére, más házak feketére lettek festve, némelyik meg be lett vonva hőszigetelő réteggel is. Nagy az összevisszaság, az biztos. Leó nem erre számított. Azt hitte, egy ékszerdobozba fog érkezni. Csalódás ez számára. Kategóriákkal jobb helyre gondolt, amikor Kinga hívta. Ez vagy művészeti alkotás, vagy pöcegödör. Nem tudja eldönteni. Biztos valami oka van, hogy ez a hely ilyen. Lennie kell magyarázatnak. Olyan az egész, mint egy gondosan megtervezett csoda, ami pár év alatt elillant.

Leó átvág a bekötőúton, és utcaneveket keres. Vagy igazából bármilyen feliratot. Az egyetlen reklámtábla, amely a tervek szerint éjszaka is világított volna, ott fekszik a sorompó mellett. Teljesen benőtte a napraforgó, így ezt az új lakó nem láthatja. A neonégők azonban viharos éjszakákon felvillannak, túlvilágias fénnyel kísértve a környéken élőket. MENNYORSZÁG LAKÓPARK, hirdeti a felirat. Nevetséges, húzza el a száját minden ide érkező.

A sorompónál

Egy szűk földúton lehet a lakóparkba jutni. Egyik oldalon kukorica, a másik oldalon napraforgótáblák, amerre a szem ellát. De olyan magas a kukorica, olyan égbe nyúlóan emelik magasba fejüket a napraforgók, hogy nincs ember, aki ellátna felette. Csak az öt méter széles földút van, amelyik tereli az utast, merre menjen. Ez még egy motornál vagy személygépkocsinál nem is nagy kihívás, csak egy kicsit oda kell figyelni, ám egy teherautónál, vagy – ne adj isten – egy harckocsinál ez már komoly feladat. Nem is érti Novák zászlós miért ő kapta ezt megint. Arra gondol, már megint meg akarják szívatni. Az ezredes a múlt hónapban is elküldte őt gyakorlatra a hegyekbe. Ahol még út sincs. Oldja meg, kapta az utasítást. Az ellenzéki sejtet fel kell számolnia. Jó, azt végül elintézte a Százados. Ha ő nem lenne, talán még most is kétezer méter felett küzdene az elemekkel. A hágókon, a szerpentinen. Talán nincs is ott ellenzéki sejt. Az a baj, hogy a Palotában félnek mindenkitől, akit nem ismernek. Akiket kisemmiztek, tönkretettek, félreállítottak. Mint ezek is, akik errefelé élnek, ebben a villaparkban. Bezárták őket a luxus ingatlanjaikba. Azt sem tudtam ma reggelig, hogy vannak ilyenek, morfondírozik Novák zászlós. Nem is kell tudnom, ezt mondta az ezredes. Csak álljak meg ezzel az ócskavas T72-es tankkal a sorompó előtt, és akadályozzam meg, hogy onnan kijöjjön bárki is. Álljam el az útjukat. Jó kis feladat. Elég lenne, ha megállnék itt, ahol vagyok. Teljesen elállom a forgalmat. Ha lenne. De nincs itt senki. A vaktérkép szerint pedig mindjárt ott vagyok az iksznél. Valahol előttem van a sorompó. Csak észre kell vegyem. Utálom az ilyen feladatokat. Utálom az ilyen helyeket. Nem tudom, mi vár rám, kikkel állok szemben. Igaza van az ezredesnek, féljenek ők tőlem. Aha, látom már. Egy katona integet. Még szerencse, hogy nem terepszínű ruhában van. Észre sem venném. Úgy látszik, itt van valahol a sorompó. Látom is. Nyitva van. Oké, akkor elé állok.

Leó

Leó mindig szebbnek képzelte magát, mint amit a tükörben látott. Ezért hagyta meg a körszakállát. Nem túl dúsat, csak hogy látszódjon. És nem is túl rövidet, mert nem bírja, ha borostás. A szakálla méreténél csak egy dolog fontosabb számára, az arcszesz. Áradjon a férfiből a macsószag, mondogatja Áginak. Ő pedig mindig így felel, „ha már nem látni, legalább érezni lehessen”.

Régebben Leó mindig sötétkék pólót vett fel, melyeken külföldi városok neve szerepelt. Berlin, Párizs, Prága. Ezeket szerette a legjobban. A pólók fölött mindig farmerkabátot hordott, vagy farmermellényt. És mindig kék farmernadrágot viselt. Mostanában, hogy már nemcsak író lett, de annak is érezte magát, a pólókra inget vett fel, lehetőleg minél színesebbet. Néha már a póló helyett is inget viselt. Ha tehette, hófehér színűt, fekete szövetmellénnyel. A farmerkabát mellett a farmernadrágot is egyre inkább hanyagolta. Szövetnadrágban kezdett el járni. A drappot szerette a legjobban, de viselt szürkét, kéket, zöldet, bordót. Ebben az öltözékben érezte magát igazán írónak. Amikor megkérdezték ismerősei, mi ez a változás, mindig azt felelte komoly képpel, a kényelem miatt. Valahogy senki sem hitt neki.

Mióta Leó író lett, egyre nehezebben viselte el a családját, a társas élet kötöttségeit. Úgy érezte, neki dolga van, és a körülötte lévők visszahúzzák, akadályozzák. Szinte örült, amikor a bíróság úgy döntött, el kell töltenie két évet ebben a villaparkban. Végre elszakadhat a múltjától. Kinga pedig lehetőség az igaz szerelemre.

Ezek a gondolatok keringenek a fejében, amikor a keskeny, leaszfaltozott úton halad. Feltűnik neki, hogy mind a két oldalon ugyanabból a faanyagból készültek a kerítések. Ugyanolyan mind, végig az egész utcában. Nem túl magas, hogy lehessen látni a házon a számot, és nagy kapu van rajta, talán, hogy a legelő jószágot könnyen be lehessen terelni. Vagy a kocsival beállni. Semmi elővigyázat. Csak a kényelem. A bizalom. Itt senki nem lop. Ez egy jó hely, állapítja meg Leó.

Ekkor megszólal a hangszóró. Minden épület tetején látható, régi szerkezet, de ezek szerint működik is.

– A tábor lakóinak tíz órai kezdettel kötelező edzés a stadionban. Az előírás az új lakosokra is vonatkozik.

Leó elmosolyodik. Ő biztos, hogy nem megy sehova. Még csak most érkezett. Sőt, még úton van. Hagyják békén.

Az épület emeleti ablaka, amelyik előtt éppen elhalad, hirtelen kivágódik. Egy fehér atlétatrikós, kék baseballsapkás férfi hajol ki rajta.

– Ne vegye komolyan. Folyton viccel a Doki.

Leó felinteget a baseballsapkás felé. Az visszainteget, és mielőtt Leó egy szót is szólhatna, folytatja:

– Tudom, maga az író. Ne is mondja. Látom a fizikumán.

Leó elneveti magát. Szétnyitja az igét, és mutogatja az izmait, pózol.

A férfi az ablakban megtapsolja.

– Rendben, akkor jöjjön, ha annyira akar. Az út végén van a székház, ott kaphat felszerelést.

– Dehogy megyek. Majd holnap. Vagy azután.

– Kötelező – kiáltja a baseballsapkás –, különben magáért jönnek és elviszik. De nem sportolni. Agyonverik és lelövik. Sosem látja többé senki.

– Volt már ilyen? – néz fel kétkedve az erkély felé Leó.

A férfi nem válaszol, csak mutatja, merre kell mennie. Mire Leó visszafordul, az ablak már csukva van.

A futball

A székház előtt egy hatalmas beton placc áll. Méretéhez képest alig parkol itt néhány autó. Inkább kismotorok, robogók vannak egymásnak támasztva. A parkoló szélén egy elárvult patika áll. Mellette egy trafik, itt sincs nagy élet, bezzeg az Utolsó Óra nevű étterem, presszó, vendéglő, kocsma, bárhogy is nevezzük, de mindenesetre egy hely, ahová a nap huszonnégy órájában be lehet térni, és lehet alkoholt kapni, az mindig tele van. Személyzet csak hétvégén van, különben önkiszolgáló a helyiség.

A legnagyobb forgalom az edzések és a heti meccs után van. Valamint a vasárnapi misét követően. De akkor nincsenek sokan. Csak a Pap és az öt hívő. Fejenként két nagyfröccs, aztán irány haza.

A foci kifizetődőbb. Abban vannak távlatok. Minden új beköltöző egy-egy új remény. Leó azonban nem váltja be az elvárásokat. Hiába állítják be a kapuba, egymás után kapja a gólokat.

Pedig Alex mindent megtesz, kiváló hátvédnek bizonyul. Mellette csatár el nem megy. Mindenkit fellök vagy leszerel. A Pap, aki a futball idejére a bíró szerepét tölti be, hamar kiállítja. Alex ezt is hamar elintézi. Pontosabban egy ütéssel. A sárgák hurrognak, a kékek éljeneznek. Aztán tömegverekedés alakul ki pillanatok alatt. A Doki hiába fúj a sípjába, mintha senki nem hallaná meg.

– Mindenki a vendégem – kiáltja Leó.

Ezt már mindenki meghallja. Rögtön segítik fel egymást, porolják le a ruháikat. Tíz perc sem telik el, és már a csapatok a vendéglőben ülnek. Kékek, sárgák vegyesen. Csak a Doki és a Pap hiányzik. Ők a pálya szélén ülnek, és egy laposüveget emelnek időnként a szájuk elé.

– Hallottad? – fújja a levegőbe a kérdést a Pap.

– Mit? – néz a társára a Doki.

– Azt – emeli meg a szemöldökét a Pap.

– Az csak kamu – legyint a Doki –, úgysem meri.

– Az Állami Múzeumból felvitette a Palotába – sóhajt a Pap.

– Lehet, holnapra már Királyi Múzeumnak hívjuk – veregeti meg a Doki a Pap vállát.

– Nem olyan vicces – duzzog a Pap.

– Ezen ne kattogj. Van más, amin izgulhatunk – tárja szét a kezét a Doki.

– Mire gondolsz? – aztán bólint a Pap. – Én nem izgulnék az új lakó miatt.

– Még a neve is gyanús – emeli fel mutatóujját a Doki. – Leó. Milyen név ez?

– Szerintem oroszlán – nevet fel a Pap.

– Azt tudom – legyint a Doki –, de nekem akkor is nagyon gyanús ez az író.

– Neked mindenki gyanús – veti oda a Pap.

– Minek jött ez ide? – emeli fel a hangját a Doki.

– Beutalták. Ahogy itt mindenkit – jelenti ki a Pap.

– Őt aligha – ingatja a fejét a Doki.

– Akkor a Nándi hívta – feleli a Pap.

– Inkább a hóbortos felesége – helyesbít a Doki.

– Ja, már emlékszem. A Kinga van a háttérben. Valóban – bólogat a Pap.

– De minek? Minek jött ez ide?

– Írni.

– Na persze. Csak rá kell nézni. Ez az ember egy lázadó. Egy hőbörgő. Semmi sem jó neki, ahogy van. Nézd majd meg! – méltatlankodik a Doki.

– Kíváncsi vagyok. De szerintem ő egy ártatlan bárány. Ül majd naphosszat, és néz ki a fejéből.

– Azt várhatod. Író. Gyűjti az élményeket. És hogyan lehet a legjobban gyűjteni? Ha magad csinálod.

– Ne fesd az ördögöt a falra. Főleg ne itt.

A Doki a lakópark felé int. A Pap elmosolyodik, és kikapja a Doki kezéből a flaskát.

Ági

Ági a villaépületben bolyong, minden szobába benéz, keresi azt a helyiséget, ahová se az útról, se a hátsó udvar felől nem lehet belátni. Ez a baj ezekkel a csupa üveg épületekkel, hogy az ott lakók nem érzi magukat biztonságban. Én legalábbis meg vagyok rémülve, mondogatja Ági, csak úgy, a falaknak, a tükörképének. Csak, hogy ne legyen annyira egyedül. Mert Ági fél. Fél, hogy látják, hogy figyelik, és ő nem tud róla. Biztosan belátnak, tépelődik magában. Látják, ahogy téblábolok ebben a hodályban, mert nem merek átöltözni. Talán még a fürdőben is látnak, a vécén is. Hogy lehet itt melltartót, bugyit cserélni? Ez kész őrület. Meg lehet ezt szokni? Nem. És nem is akarom. Jöjjön már Alex, és menjünk el innen!

Kapcsolgatja a villanyt, keresi a sötétítőt, a függönyt, bármit, amivel el tudja takarni magát. Kiszalad az utcára. Biztos kétoldalas az üveg, és csak kifelé lehet látni, de be nem. Csalódnia kell. Mindenhonnan belátni. A bútorokat, a térelválasztókat, a lépcsőt, az emeleti helyiségeket, csak a konyhát és a hátsó traktust nem. Ági átfut a kertbe. Szépen nyírt gyep fogadja, néhány virágágyás és a medence, amelyik átnyúlik a szomszédba. A kékeszöld vízben felfújható fotelek, matracok szanaszét. Bizarr dolog, állapítja meg Ági. Itt, úgy látszik, minden közös. A ház, a kert, a magánélet. Ezt nem lehet megszokni.

Éppen ellenőrizné, hogy be lehet-e látni a kert felől, amikor Kinga tűnik fel a pálmafák közt, melyek a medencét szegélyezik.

– Bocsika, tudom, hogy már át kellett volna a játékaimat vinni az én térfelemre, de elfelejtettem. Tudod, az esti muri. Nándi, a férjem, teljesen be van feszülve. Nem lehet hozzászólni. A cuccaim meg szanaszét. Egyszer minden a helyére kerül, ne izgulj.

– Nem izgulok. Félek. Itt nincs az embernek saját tere. A házba pedig mindenhonnan be lehet látni. Azt kerestem egész délelőtt, hová lehet bújni.

– Hát, igen, szívem, megértelek. Ha elfogadsz egy tanácsot, itt ne legyél szexi. Ne legyél kihívó. És legfőképp, ne legyél szőke. Különben minden sarkon megerőszakolnak. Hiába van melletted az az óriás, egyedül nem megy semmire. Ezek itt mind gazemberek. Jobb, ha tudod.

– Megnyugtattál.

Kinga elindul a kerten keresztül, majd egy kis idő múlva kiabálást hallani, hogy segítsen már valaki. Ági szétnéz, ez vajon kinek szólhat.

– Jössz már? – kiáltja Kinga, miközben két fonott nyugágyat rángat maga mögött. Ági erőltetett mosollyal fogja meg az egyik ülőalkalmatosságot, és apró nyögések közepette állítja oda, ahová Kinga mutatja. A medence szélére, ahonnan bele tudják lógatni a lábukat a vízbe.

– Hozzak koktélokat? – kérdi Kinga szinte azonnal, ahogy kényelembe helyezték magukat.

– Az jólesne – vallja be Ági.

Kinga már ugrik is, de nem a szomszéd ház felé indul, hanem Ágiék épülete felé.

– Ne haragudj, de itt még mindig jobban kiismerem magam.

– Meg közelebb van – helyesel Ági.

– És tele a hűtő. Meg a bárszekrény. Hála nekem.

– Hála neked. Segítsek?

– Eszedbe ne jusson. Még ellesed a szupertitkos receptemet.

– Oké. Addig úszom egyet.

– Mindjárt jövök.

Nándi

Képtelenség az egész. Képtelen, de igaz. Tekla őt szereti, ő meg Teklát. Nincs ebben semmi különleges. Talán a korkülönbség. Te negyvenkettő vagy, ő huszonöt. Ez semmi. Ez nem számít. Az anyagi helyzet? Az kit érdekel? Nincs magyarázat erre a vonzalomra. Van, és kész. Menj előre, Nándi! Menjél, vaddisznó. Téged akar ez a nő. Te meg őt. Gázolj át rajta. Gyerünk, csináld, és kész. Ne gondolkodj! Irány a szépségszalon, most ott van, beszélj vele! Ma este vagy itt utoljára. Hogyan tovább? Ugorj a Mitsubishi terepjáródba, ami inkább traktor, mint autó, és túrj le minden szembejövő problémát. Ahogy eddig. Sosem állt semmi az utadba. Ne gondolkodj, csináld!

– Endre, te mit keresel a kocsiban?

– Főnök, úgy volt, hogy megyünk áruért.

– Egy fenét áruért! El kell intéznem valamit.

– Tekla?

– Honnan gondolod?

– A szépségszalonból milyen árut vihetnénk haza?

– Ne okoskodj! Mindjárt jövök. Addig ne csinálj semmit!

– Oké, ha látom, hogy menekülni próbálna előled, lelövöm.

– Most azt hiszed, vicces vagy.

– Nem, tárgyilagos. Mindenkinek jobb lesz, ha elmész innen.

– Rendben.

Nándi kirúgja az ajtót, komótosan kiszáll, visszafordul, hogy mond még valamit a társának, de aztán csak legyint, és bevágja maga mögött a kocsiajtót. Nagy levegőt vesz, és ahelyett, hogy elindulna, áll tovább egyhelyben. A Lilla Szépségszalon épületét nézi. Azt is ő alakította át. Elölről ugyanolyan, mint a többi üvegház, ez azonban hátrafelé még fél épületnyivel hosszabb. A táborparancsnok első felesége szerette volna így. Úgy volt, ő költözik a felső szintre, és az alsó szinten lesz a szalon. Ezért volt a változtatás. Aztán se Lilla asszony nem költözött ide, sem pedig a várt forgalom nem volt akkora. Kevés a nő, kevés a kuncsaft. Szinte csak Tekla az egyetlen állandó vendég. Azt beszélik, időközben az ő nevére került a vállalkozás és az épület. Az óriás neon maradt, amely hatalmas lila betűkkel hirdeti, ez a Lilla Szépségklinika.

Nándinak most, nappal is zavaró ez a fényár.

A bejárat előtt egy fehér köpenyes, alacsony, melírozott hajú lány dohányzik. Nagy energiát fordít a tevékenységre, méretes szilikonmellei egy-egy szippantás után úgy emelkednek, mint valami hegyoldal, és ilyenkor szinte eltakarják a kilátást előle. Nándi ismerősként üdvözli:

– Mártika, nem tudja, Tekla végzett már?

– Nem, még csak két órája érkezett.

– És mikor lesz kész?

– Nem tudni nála. Talán négy-öt óra.

– Ne vicceljen, Mártika! Mi tart ennyi ideig?

– Nézze. Fodrász, masszázs, manikűr, itt tartunk most, és csak ezután következik egy jó alapos ezotéria-fürdő.

– Az meg micsoda?

– Ezt a férfiak nem érthetik. Egyszerűbb magának is, ha csak a számlát fizeti.

– Minek? Övé a kóceráj.

– Csak vicceltem – fújja Nándi felé a füstöt a lány.

Nándi csak legyint, és benyit az épületbe. Nem kérdez senkitől semmit, pedig vagy egy tucat női szempár kíséri lépteit. Egy folyosón halad végig, ahol jobbra-balra ajtók, mind-mind a szépségipar egy-egy ágának szentélyei. Végre megtalálja az EZO feliratú szoba ajtaját. Szinte betöri, úgy igyekszik beljebb. Ám a szoba üres. Újabb ajtó. Üvegből. Ez azonban be van zárva. Mielőtt nekifeszülne, a túloldalról csengő hang szól ki:

– Te vagy, Mézesmackó?

– Én! – ordítja Nándi.

– Nem tudtál várni? – sóhajt bentről a vékony hang.

– Tekla, azt ígérted délután találkozunk.

– Amint végzek, megyek át hozzátok.

– Nem bírom tovább! Szeretni akarlak végre!