„A művészet nem éppen az igazság. A művészet hazugság, amely közelebb visz minket az igazsághoz, legalábbis ahhoz az igazsághoz, amit fel tudunk fogni. A művésznek meg kell találnia a módját, hogyan lehet meggyőzni a közönséget a hazugságának igaz voltáról.”

Picasso

1.

Hosszú hétvége volt, háromnapos, mert az oktatási centrum egyik rendezvényének adott helyet az iskola, és emiatt nem volt tanítás a tanév első péntekén. Jó kis nyárbúcsúztató ajándék ez diáknak és tanárnak egyaránt, az alakuló értekezleten jelentette be Kertész Zsuzsa igazgatónő, hogy az első héten kapnak egy pluszszabadnapot – és körülbelül ez volt az egyetlen jó híre számukra. Alakuló értekezletnek hívták az iskolában azt a napot, amikor a tanároknak először kellett a szabadság után visszamenni dolgozni. Mint minden évben ilyenkor, az igazgató ledarálta a tanév rendjét, a szüneteket, mikor lesznek a fogadóórák, a ledolgozós szombatok, a kollégák meg úgy jegyzeteltek, mint szorgos diákok, pedig pontosan tudták, hogy úgyis megkapják ezt elektronikusan is. Talán pótcselekvés, könnyebben telt így az idő, vagy örültek, hogy kipróbálhatták a tollat, amit augusztus végén vigaszként vettek maguknak. Vagy egész egyszerűen bekapcsolt náluk a birkaüzemmód: azt mondták, írni kell, hát írtak.

A másik dolog, ami évről évre nem változott, hogy Kondor Tibor ismét feltette magának a kérdést, vajon az utolsó tanéve lesz-e az idei. Múlt év végéig a változásban reménykedett, sosem látott tanár- és diákmegmozdulások szőtték át az évet, felélénkült a szakszervezeti mozgalom, és tényleg úgy nézett ki, hogy végre észreveszi az ország, hogy a jövője az oktatás minőségén múlik. „Nincs tanár, nincs jövő”, skandálták minden egyes tüntetésen. Az Örkény István Gimnáziumban Tibor volt a sztrájkok és tüntetések főszervezője, igyekezett lelkesíteni az embereket, gyertek, álljunk ki magunkért, a gyerekekért, és jó pár helyi megmozdulást is szervezett. Olyannyira exponálta magát, hogy amikor jött a hír, hogy egy tucat tanárt kirúgnak országszerte, simán el tudta képzelni, hogy ő is rajta lesz a listán. Aztán ki tudja, miért, megúszta. Lehet, hogy jobb lett volna, ha menesztik, mert azóta is az állandó dilemmával küzdött: menni vagy maradni?

Végül a tüntetéseket, sztrájkokat kivéreztették, az egész úgy fulladt kudarcba, mintha soha meg sem történt volna. Minden maradt a régiben, a fizetések ugyan egy picit emelkedtek, de a reálbérük ettől még nem nőtt. Nemhogy javulásban nem bízhattak, minden egyre csak rosszabb lett: meghalt a rendszerváltást követő évek reménye, hogy lesz még itt egyszer korszerű, modern oktatás. Átjárhatatlanná vált a szakadék a tananyag és aközött, amire a diákoknak szükségük volt. Amikor meglátta az első „megreformált” magyarérettségit, ami teljesen értelmetlen lexikális tudást kért a diákoktól, úgy érezte, ez volt az utolsó csepp a pohárban.

Aztán hogy, hogy nem, megint ott volt az évkezdésnél. Tizennegyedik alakuló értekezletét unatkozta végig. Figyelte maga körül az arcokat – inkább a kollégáit nézte, mint az igazgatónőt, akit szívből gyűlölt, és aki amúgy sem volt egy esztétikus látvány a maga hatalmas termetével, és az ahhoz nem illő ruhatárával, amit még a hetvenes években szerezhetett be egy Röltex áruházban. Szemmel láthatólag senki nem örült, hogy véget ért a nyári szünet. A „három hónapos szabadság” ostoba parasztvakítás, július elején még érettségiztettek, augusztus 19-én meg már ismét ott ültek a tanáriban. Tudta, hogy még így is szerencsésnek mondhatják magukat, így is több szabadságuk van, mint más, „normális” embernek, de talán az összegabalyodott idegeiknek is több időre volt szükségük a kigabalyodáshoz. Mellette Zsombor ült, előző évben sikerült végre egymás mellé kerülniük, amikor Komoródi kolléga elment nyugdíjba. Zsombor volt a legjobb barátja, magyar szakra jártak együtt az ELTE-re, csak míg Tibornak a francia volt a másik szakja, Zsombornak a matek. Igazi csodabogárnak számított ezzel a fura kombinációval.

Kertész felsorolta a személyi változásokat, megint elment egy tucat tanár, Tibor már meg se próbálta megjegyezni az újak nevét, akkora volt évről évre a jövés-menés. A béremelés nem volt elég, hogy az embereket a pályán tartsa. Pár felmondásról már tudott, sőt egy matekos még év végén lépett le egyik napról a másikra, pedig csak szeptember óta tanított náluk. Valamilyen Zoli, nem emlékezett már a vezetéknevére, annak ellenére, hogy az osztályában is tanított.

Az értekezlet szerencsére nem tartott soká, az alakuló mindig ilyen rövid, ellentétben a maratoni tanévnyitó értekezlettel. Utána kicsit csevegett a kollégákkal, szokásos hetyegés, hogy telt a nyár, BÚÉK – sütötték el páran a szakállas poént. Zsomborral megbeszélték, hogy egy sörrel leöblítik az értekezletet, úgyhogy nem akart sokáig maradni. Már épp indult kifelé, amikor odalépett hozzá Manyi néni:

– Tibor, szeretnélek meghívni jövő péntekre egy kerti partira a balatonkenesei házamba. Eredetileg szombatra terveztem, de így, hogy szabad a péntek, még jobb lesz. Ott is tudsz aludni, nagy a ház!

Tibor se köpni, se nyelni nem tudott meglepetésében. Nézte, hátha Zsomborhoz is odamegy Manyi néni, de nem tette. Ahogy utólag megtudta, öten voltak csak hivatalosak a balatonkenesei házba: Klári, az iskolatitkár, és három tanárnő, Évi, Szilvi és Szandra. Nem értette, hogy miért gondolt pont rá Manyi néni. Nem mintha nem lettek volna jóban, Manyi nénivel nem lehetett rosszban lenni, de Tibor sosem gondolta, hogy különösebben közel állnának egymáshoz. „Manyi néni”, így hívta őt mindenki, annak ellenére, hogy még a legfiatalabbakkal is tegeződött. Az igazi neve Magdolna volt, de senki nem szólította így. Ő volt a rangidős a tantestületben, mindenki Manyi nénije, már hetvenen is jóval túl. Matematikát tanított, még mindig ugyanazzal a fiatalos szenvedéllyel, mint pályakezdő korában. Teljesen érthetetlen volt, honnan veszi a korlátlan energiát, még a szalagavatós tanártáncban is ropta évről évre, a fiatal kollégákat meghazudtolva. Zsombor azt mesélte, életében olyan izgalmas órákat nem látott még, mint amikor Manyi néninél hospitált.

A megdöbbenés ellenére Tibor örült a meghívásnak. Szerette a Balatont, főleg Kenesét, ahol valaha a nagyszüleinek is volt nyaralója. Ott töltötte gyerekkora összes nyarát. Aztán amikor tizennégy éves korában meghalt a nagymamája, a nagypapa pár évig még ugyan lejárt a házba, de ahogy teltek az évek, egyre kevésbé maradt ereje karbantartani. Tiborék még a gimnázium alatt is leutaztak nyaranta, de az érettségi után az unokák már nem a nagypapa társaságára vágytak. Szívesebben jártak külföldre a barátaikkal, kempingeztek, világot jártak, a nagypapa meg nem szeretett már egyedül maradni a „világ végén”, ahogy ő mondta, ezért úgy döntött, eladja a házat. Tibor akkor volt egyetemista, világot akart látni, utazgatni, csajozni, akkor nem gondolt rá, hogy mennyire fog neki hiányozni a Balaton és a kenesei nyarak. Csak egy ideje döbbent rá, milyen szerencséjük volt azzal a házzal, vágyott vissza, el tudta volna képzelni, hogy megint teljes nyarakat töltsön ott. De nem bánkódott: a nyaraló árából lett lakása: a nagypapájuk Tibor és az öccse között osztotta el a pénzt. Tibor a Dob utcában vett egy másfél szobás lakást, és boldog volt vele, Marci öccse pedig arra tett félre pénzt, hogy ki tudjon költözni Svájcba.

Az első héten csak pofavizitre kellett bejárniuk az iskolába, végigülni a szokásos balesetvédelmi és tűzvédelmi oktatást, ismét meghallgathatták, hogy papucsban dolgozni balesetveszélyes, és milyen fontos jegyzőkönyvet felvenni, ha valakit a munkahelyén ér baleset. Manyi nénivel nem beszélt egész héten, nem is látta, mert mint minden évben, ő állította össze az órarendet, és a harmadik emeleti matekszertárban bujkált. Így nem sikerült megtudnia, mivel érdemelte ki a meghívást.

A tanévnyitó rémes letargiában telt. Ahogy mindig, az iskola aulájában tartották. Szerencsés konstrukció volt az épületük, minden ünnepélyt meg tudtak a tágas aulában rendezni. Olyan volt az iskola, mint egy gangos ház, a folyosók, amelyekről az osztálytermek nyíltak, az aulára néztek. Az egyetlen jó dolog az évnyitóban az volt, hogy találkozott az osztályával, akik tizenkettedikesek lettek, és immáron ők voltak az iskola legidősebb diákjai. Mint gyógyíthatatlan betegséget vette tudomásul, hogy megint mennyire örül, hogy látja őket. Főképp miattuk nem hagyta még el a pályát, megígérte magának, hogy legalább az osztálya érettségijét megvárja. Maga sem tudta, hogy nem csak alibinek használja-e őket. Szeretett tanítani, szerette ezt a közeget, de egyre többször lelkiismereti problémát okozott neki, hogy egy olyan szekeret tol, amit leginkább felgyújtani szeretne.

A múlt év óta már nem sokat változtak a gyerekei, bár egy-két fiú jól kigyúrta magát a nyáron. Szerette őket, hetedikes koruktól volt az osztályfőnökük és a magyartanáruk, illetve a pár franciás tőle tanulta a második nyelvet is. Gyerekként érkeztek a gimnáziumba, felnőttként fognak elballagni. Mindent megtett azért, hogy ne csak a testük, a gondolkodásuk is felnőttes legyen, bár néha úgy érezte, szélmalomharcot vív. Nézte az újoncokat, akik most érkeztek tizenhárom évesen a gimnáziumba. A matek tagozatos osztálynak ő lesz a magyartanára – vajon sikerül-e megfordítani az évek óta tartó trendet, miszerint egyre gyengébb eresztés érkezik hozzájuk? Pár hét, és kiderül. Mivel Nagy Peti az utolsó pillanatban mondott fel, nem találtak új embert, szétosztották az óráit, így megint több órája lesz idén a kötelezőnél, pedig az sem volt kevés. Heti huszonhatban fogja megint nyomni, mint tavaly.

A tavalyi hetedikesek közül, akiknek magyart tanított, sok fiú megnyúlt a nyár alatt. Páran még megőrizték a kisbabás alkatukat, mindig viccesnek találta ezt az egyenlőtlen fejlődést. Majd behozzák a lemaradást jövőre. Jó kis csapat, szerette őket, náluk osztályfőnök-helyettes volt. Nézte az ünneplőben ülő gyerekeket – kötelező a matrózblúz, a fiúknak pedig az egyennyakkendő –, nézte a tanárokat is, és nem tudta volna megmondani, ki van jobban elkeseredve, hogy már megint új évet kezdenek. Amúgy is sokat filozofált ezen, muszáj-e, hogy az iskola egy ilyen elkeserítően rossz hely legyen. Teljesen abnormálisnak találta, hogy minden ovis iskolás akar lenni, aztán amikor beteszik a lábukat az iskolába, már mind utálják. Az érdeklődést is kiöli belőlük ez a rohadt iskolarendszer.

Felcsendült a Himnusz, ami se Tibornak, se a kollégáinak, se a gyerekeknek nem hozta meg a jókedvét. Hiába volt magyartanár, hiába tartotta nagyra Kölcseyt, mindig is azt gondolta, hogy addig nem mászik ki az ország a szarból, amíg ilyen búval baszott himnusza van. Persze ezt sosem mondta a gyerekeknek. Aztán nem volt elég a kínokból, meghallgatták az igazgatónő tanévnyitó beszédét – minden évben ugyanazokat a sablonokat mondta el –, külön kitért a végzősökre, milyen nehéz és fontos év áll előttük. Jaj de jó, sosem lehet elég korán elkezdeni a gyerekek stresszelését. De nem ért még véget a szenvedés: mint mindig, záróakkordként felcsendült a Szózat. Gyűlölte a dallamát, a borzalmas prozódiáját, és ebben a nyomott hangulatban más jelentést kapott minden egyes sora. „A nagy világon e kívűl / Nincsen számodra hely”, dübörgött a hangfalakból. Jól néznénk ki, ha ez igaz lenne! Majd jött az utolsó sor, hogy megkoronázza az egész eseményt: „Áldjon vagy verjen sors keze; / Itt élned, halnod kell.” Tibor úgy érezte, mindjárt megölelgeti a gyerekeit, és biztosítja őket afelől, hogy egy szó sem igaz ebből. Már miért kéne itt élni és halni egy mai fiatalnak? Hiszen a többség alig várja, hogy elhúzzon ebből az országból. Az osztálya fele erről álmodozott, persze kérdés, kinek fog majd sikerülni.

Örömmel látta, hogy a letaglózó évnyitó után a gyerekek feloldódtak, örültek, hogy látják egymást, az osztályteremben már jobb volt a hangulat. Ő azonban egész nap nem tudott felocsúdni az évnyitó okozta traumából, és otthon a Facebookon próbált kiereszteni egy kicsit a felgyülemlett indulatból. Egy kis szösszenetet írt ki arról, mennyire nem ért egyet a Szózat szövegével, elavultnak tartja, szerinte manapság világpolgárokat, és nem hazafikat kell nevelni. Rányomott az enterre, már akkor tudta, hogy baromság, hogy sokan fogják ezért a véleményéért támadni, de nem bírt magával. Az anyja, aki folyton a Facebookon lógott, azonnal fel is hívta, hogy törölje ki ezt a hülyeséget, micsoda istenkáromlás a Szózatot szidni, Tibikém, bajod lesz még ebből egyszer, nem lehet mindig kiírni, ami a szívedet nyomja, mondjad inkább nekem. Ebben az országban ilyet nem tolerálnak, és főleg nem manapság! Erre Tiborból kitört a kamaszos lázadás, nem törli ki, mindenki kinyalhatja, miért ne lehetne neki ez a véleménye. Az utóbbi években már annyira nehezen tudta a lelkiismeretével összeegyeztetni, hogy a közoktatásban marad, hogy muszáj volt időről időre játszania a tűzzel.

Az első rendes tanítási nap jól kezdődött számára: nem volt első órája. Az iskolájukban fél nyolckor indult a tanítás, ami kicsinált diákot és tanárt egyaránt. A messzebbről járó gyerekeknek rendszerint ötkor kellett kelniük. Tibor sem lakott közel: az Örkény István Gimnázium Újbudán volt, a Kosztolányi térhez közel, körülbelül negyvenöt perc alatt ért oda a Dob utcából. Ajándékként örült minden napnak, amikor nem kellett hajnalban kelnie. A 8/a-val, az egyik kedvenc osztályával volt az első órája. Végigkérdezte, ki merre járt a nyáron, és hogy miket olvastak – egy hosszú listát adott nekik júniusban, miből érdemes válogatniuk, a Harry Pottertől a Születésnapig. Persze a fele semmit nem olvasott. És akkor ez még egész jó aránynak számított, tudta, hogy mennyire nem divat már a gyerekek körében az olvasás. Ez meg is látszott a szókincsükön. Minden erejével azon volt, hogy változtasson ezen, úgy érezte, egy magyartanárnak az egyik legfontosabb dolga ez: megszerettetni az olvasást. Nem volt könnyű felvenni a versenyt a telefonjukkal, a közösségi médiával, a videojátékokkal. Hamar elrepült az óra, és ahogy bement a tanáriba, odajött hozzá Klárika, az iskolatitkár.

– Tibi, vár az igazgatónő. – És ez már elég is volt ahhoz, hogy görcsbe ránduljon a gyomra. Épp leért a tanáriba az órájáról, az aznapi, sőt a tanévben a legelső órájáról. Először nem is kapcsolt, mit akarhat tőle az igazgató. Átfutott az agyán, hogy majd csak a következő szünetben megy be hozzá, de aztán arra jutott, jobb ezen túlesni, nem is tudott volna úgy órát tartani, hogy azon kattog az agya, mi a francot akarhat tőle Kertész Zsuzsa. Eszébe jutott, amikor legutóbb behívatta: panasz érkezett rá, mert megtalálták a gyerekek szótárfüzetében a „tüntetés” szót. „Tudod, hogy tilos az osztályteremben politizálni”, háborgott akkor az igazgató. Próbált védekezni, hogy a francia „sárga mellényesek” tüntetése adta a téma apropóját, amúgy ő maga már nem is emlékezett, mikor jött ez szóba, és persze könnyen lehet, hogy a diáktüntetésekről is beszélt a gyerekekkel. Tény, hogy előfordult, hogy segített nekik értelmezni a körülöttük zajló eseményeket, és nem volt hajlandó szégyellni magát miatta. Elvileg egyetértett azzal, hogy egy demokráciában az aktuálpolitikának nincs helye az osztályteremben, de meggyőződéssel vallotta, hogy Magyarországon ez a szabály már rég nem érvényes. Kifejezetten feladatának érezte, hogy segítsen a gyerekeknek a tájékozódásban – amúgy az ő igazságérzetük még üdítően jól működött, nem volt még annyira manipulálva, mint egyes felnőtteké. A gyerekek is kérdeztek tőle aktuálpolitikáról, szükségük volt arra, hogy valaki megmagyarázza nekik, mi zajlik körülöttük. Ő meg örült, hogy egyáltalán tudni akarják, mi van az országban, nem mindig jellemző ez a fiatalokra.

Ez az incidens tavaly történt, tavasszal, most nem tudta, mi lehet a bűne, hiszen alig kezdődött még el a tanév. Lerakta az asztalára a tizedikes szöveggyűjteményt, és elindult az igazgatói iroda felé.

Kertész lila fejjel fogadta, úgyhogy rögtön tudta, hogy valamivel nagyon magára haragította.

– Szia, Zsuzsa, Klárika mondta, hogy keresel.

– Szia, Tibor, ülj le, kérlek. Halasztást nem tűrő dologban hívattalak. Gondolom, sejted, miért.

– Nem, fogalmam sincs.

– Betelefonált egy szülő, hogy miket írogatsz ki a Facebookodra.

– Hogy micsoda?! A szülők a Facebookomat nézegetik?

– Ez most teljesen lényegtelen. Ma reggel én magam is megnéztem, mit írtál ki. Magyartanár létedre nem szégyelled magad? Vörösmartyt ócsárolod?

Ez gyors volt. Alig telt el tíz óra, mióta kirakta azt a posztot. Mi a szart nézegeti az ő falát egy szülő? Ha egyáltalán igaz, hogy egy szülőnek szúrt szemet, és nem maga Kertész vette észre, vagy valamelyik spiclije.

– Kicsit sem ócsároltam Vörösmartyt. Arról írtam, hogy elavult már a Szózat szövegének egy része. Ezt fenntartom. Miért kéne az országban maradnia a gyerekeknek? Menjenek világot látni! Amúgy nagy részük ezt is tervezi, eszükben sincs itt megrohadni. A többség külföldön akar továbbtanulni. Ennek szólt a posztom. A véleményformáláshoz pedig már megbocsáss, jogom van.

– Na látod, ebben tévedsz. Véleményt formálhatsz a barátaidnak, de nem nyilvánosan. Azt tudod, hogy megszegted a pedagógusok etikai kódexét?

– Hogy mit?

– A Nemzeti Pedagógus Kar etikai kódexét, amely a szakma hivatáserkölcsi szabályait tartalmazza. Ez többek között megfogalmazza, hogy a pedagógus köteles mindenkor példát mutatni nemzeti jelképeink megbecsülésében. Ezt a szabályt te most rendesen megsértetted, kénytelen leszek ezt jelenteni az oktatási centrumnak.

– Nehogy már egy szülő döntse el, hogy jó példát mutatok-e a gyerekeknek! De tegyél belátásod szerint. A Facebook-profilom a privát szférámhoz tartozik, senkinek semmi köze hozzá, hogy mit írok ki oda.

Kijött az irodából, mert félt, hogy olyat mond hirtelen, amit még megbán. Kibírta, hogy ne csapja be az ajtót. Ez a tanév is jól indul, gondolta. Tényleg nem kellett volna elkezdenie.

A hátán érezte Klárika együttérző tekintetét, ahogy kiviharzott Kertésztől, Zsombor pedig kérdőn nézett rá a tanáriban, többen látták, hogy rapportra ment. Ne most, rázta meg a fejét, és bement a vécébe, hogy megmossa az arcát, mert úgy érezte, menten lángra kap a füle. „Milyen világ ez, ahol az emberek már a véleményüket sem fogalmazhatják meg? Tényleg el kéne innen menni a fenébe – dühöngött –, engem aztán meg is verhet a sors keze, Kertésznél jobban aligha verhet.”

Ebben az állapotban kellett megtartania aznap még öt órát. Szédelegve ment teremről teremre, szünetben kerülte a kollégákat, mert nem állt rá készen, hogy elmondja, mi történt. Csak este bírta elmesélni Zsombornak, amikor felhívta, hogy mondja már el, mi volt az irodában. Ő is teljesen kiakadt a történteken.

– Szard le – mondta neki, de mindketten tudták, hogy képtelenség az ilyen dolgokon felülemelkedni. Hasonló elveket vallottak, de más volt a vérmérsékletük: Zsombor Tibornál kevésbé harcos, és jóval visszahúzódóbb volt.

Aztán a szerdai értekezleten Kertész gondoskodott róla, hogy mindenki tudjon az ügyről, precedenst akart belőle csinálni, és elmesélte a „felháborító esetet”. A kollégák csendben hallgattak, csak Szilvi szólalt fel, hogy akkor most már figyelik-e a közösségi médián őket, hogy is van ez, de Kertész elég hamar lepattintotta, ismételten az etikai kódexre hivatkozva.

2.

Ilyen felütéssel indult hát a tanév. Remélte, hogy a balatoni kirándulás némileg feledteti az egész hét megaláztatását. Pénteken négyre szólt a meghívás, de Tibor már egy reggeli vonattal lement Kenesére. Kényelmesen utazott, nem voltak sokan, érezhetően véget ért már az idei szezon. Tudta, hogy nem a nagy kenesei állomáson kell leszállnia, hanem a hülye nevű Csittényhegyen, régen Kenese üdülőtelepnek hívták, azt se tudta, hol van ott hegy. Az állomástól jó negyedóra alatt ért el a szabadstrandhoz, ott tervezte tölteni a délelőttöt.

Kis kitérővel ment, szándékosan elsétált a nagyszülei háza előtt – szívbe markoló érzés volt. A ház a lehető legjobb helyen állt: öt percre a strandtól, a sétánytól csak annyira, hogy ne menjen el előttük minden strandra igyekvő nyaraló. Az új tulajdonosok szépen felújították, viszont szomorúan látta, hogy a kertben kivágták a kedvenc szederfáját, pedig sehol olyan finom szedret nem evett még. Igaz, a nagymamája sem szerette azt a fát, mert mindent telepotyogtatott a gyümölcsével, ami aztán ott rohadt a földön. Tibor leginkább a fáról szerette enni a szedret, úgy, hogy mindig felmászott, amilyen magasra csak tudott, a nagymama meg majd’ frászt kapott, hogy le ne essen. A nagypapája egyszer még szederpálinkát is próbált csinálni, de ihatatlan lett. Úristen, ezer éve nem evett olyan szedret. Honnan lehetne szerezni? Amit a piacon árultak szeder néven, az egész más volt. Azt, ami a nagyszülei kertjében termett, sokan faeperként ismerik, de az ő nagyszülei csak szedernek hívták. Miért nem árulják sosem piacon? Na majd megkérdezi Szilvit, hátha tudja.

Kiért a szabadstrandra, kéken mosolygott rá a Balaton. Tükörsima volt a víz, sehol egy hullám, a nap tükröződött a felületén. Nem is emlékezett, mikor járt utoljára a Balatonnál, talán Anitával, az exbarátnőjével, amikor Lellén béreltek házat egy hosszú hétvégére, de ennek is már két éve. Amikor az osztálya hetedikes volt, Boglárra vitte őket, de pont rossz időt fogtak ki, végig zuhogott.

A kenesei szabadstrand nem sokat változott gyerekkora óta, és csodával határos módon még mindig ingyenes volt. Ugyanúgy álltak a bódék, és a kínálat sem újult meg: hekk-lángos-jégkrém, az örökös balatoni slágerek. Bárcsak az árak is olyan változatlanok lettek volna: rettenetesen megdrágult minden. Azért eldöntötte, hogy ebédre meghívja magát egy hekkre, ilyen jót csak a Balatonon lehet enni.

Igazi vénasszonyok nyara volt, pedig a hét elején még úgy nézett ki, elmossa az eső a kerti partit. Aztán szerdán felcsillant a remény, végül szikrázó napsütést ígértek egész hétvégére – eddig helyesnek bizonyult a jóslat.

Tibor lepakolta a táskáját a strandon. Kevesen voltak, és arra gondolt, mennyire kihasználatlan a Balaton egész évben, gyakorlatilag két hónapra szorítkozik a szezon. Anno ők is mindig csak nyáron jöttek, ahogy kitört a vakáció, már pakolták is össze a cuccaikat a tesójával, Marcival. Nyár végéig lent voltak a nagyszülőknél, és augusztus végén mindig csokibarnán érkeztek az évnyitóra. Aztán egész évben nem mentek, pedig a ház fűthető volt. Valahogy a Balatont csak a nyárral tudta összeegyeztetni a fejében.

Szilvi azt ígérte, dél felé már leér kocsival Kenesére, és azt tervezték, hogy másnap délelőtt együtt mennek haza. Szilvi testnevelést tanított, négy vagy öt éve érkezett az iskolába, és teljesen felülírta azokat a sztereotípiákat, amelyeket Tibor a tesitanárokról gondolt. Merőben más elveket vallott a testnevelés-tanításról, mint mások, sosem kínozta a gyerekeket hülyeségekkel, úgy mint szekrényugrás, gerendagyakorlat és magasugrás, utálta is érte a többi testnevelő. Ő csak hagyta játszani a gyerekeket: „Az a lényeg, hogy mozogjanak, az egyetlen értelme a tornaórának, hogy egy kicsit megmozduljanak a srácok”, hangoztatta.

Tibor nekivetkőzött, előrelátóan fürdőgatyát vett a farmer alá, nem kellett a strandon álló öltözőkabinokat igénybe vennie. Eszébe jutott, annak idején mennyit kukucskáltak ott Marcival, de mindig csak a lányok bokáját sikerült meglesniük, olyan furfangosan vannak kialakítva ezek a csigaszerű építmények, hogy akárhogy is igyekeztek, csak alul tudtak benézni, onnan meg nem sokat láttak. A nap kellemesen sütött, és az őszies hét után kifejezetten jólesett neki a sütkérezés. Folyton a kijárat felé sandított, hátha Szilvi korábban érkezik. Furcsa lesz majd ilyen környezetben találkozniuk. Remélte, hogy ő is hoz magával fürdőruhát, kínosan érezte volna magát, ha csak ő van levetkőzve. Ráterítette a törülközőjét a hátizsákjára, és elindult a víz felé. Gyerekkorában a nádason keresztül kellett bemenni, most egy hosszú mólón lehetett bejutni rögtön a mélyebb vízbe – már amennyire a Balaton kapcsán mélységről lehet beszélni. Jól látszott a túlpart, Siófok kontúrjai, próbálta felidézni, mit is szokott mondani erre a nagyapja, jó időt jósol-e ez, vagy pont, hogy nem.

A stégről átlátott a szomszédos Matáv üdülőbe, ami már valamilyen hotel lett időközben. Annak idején mindig átúsztak oda Marcival, és illegálisan használták az üdülő infrastruktúráját, még a wellnessrészlegre is rendszeresen belógtak. Ma már ehhez nem lenne mersze. A víz az egyhetes lehűlés miatt igencsak hideg volt, de jólesett neki a felfrissülés. Az a fajta ember volt, aki nem lacafacázik holmi bemosakodással, azonnal belebukott a vízbe, és vagy tíz percig folyamatosan úszott befelé. Megdöbbenve tapasztalta, hogy még ott is leér a lába, pedig sokat haladt. Érezte, hogy nincs kondiban, gyakrabban kéne járnia úszni. Tíz perc után már fulladt, így inkább a hátára feküdt, kisimította a haját a homlokából, és élvezte a hideg víz és a melengető napsugarak kontrasztját.

Míg a vízen lebegett, azon töprengett, mennyire bizarr ez az egész vendégség, vajon ad-e majd magyarázatot Manyi néni, miért pont rá esett a választása, miért őt hívta meg. Mégsem kérdezhet rá, udvariatlanság lenne. Szerette volna, ha Zsombor is jöhet, amúgy Zsombor és Manyi néni a matek révén sokkal közelebb álltak egymáshoz, speciel logikusabb lett volna, ha ő szerepel a meghívottak listáján. Amikor az alakuló értekezlet után elmentek sörözni, és elmesélte Zsombornak, hogy Manyi néninél bulizik – ezen azért jót nevettek, valahogy a Manyi néni és a buli egy mondatban komikusan hatott –, látta, hogy a barátjának kifejezetten rosszulesik, hogy ő nem hivatalos Kenesére. Próbáltak ötletelni, miért pont ezeket az embereket hívta meg Manyi, de nem jutottak semmire, amúgy is röhögésbe fúlt az egész, mert gonoszul elképzelték, amint Manyi néni sörpongozik Klárikával. Abszurd volt az egész. Tibornak még az is megfordult a fejében, hogy kitalál valami indokot, amivel lemondhatja a programot, de aztán nem volt hozzá pofája. Hátha megtud Klárikától pár kulisszatitkot, például hogy ki nyomta fel a Facebook miatt.

Kezdett fázni, úgyhogy megindult kifelé, meg is akart száradni, mire Szilvi megérkezik. Lehet, hogy közösen is fürdenek majd egyet, de nem akarta vizes gatyában várni. A meghívottak közül Szilvit ismerte a legjobban. Szandra kémia–biosz szakos volt, a 8/a osztályfőnöke, Tibor tanította a magyart az osztályában, emiatt beszélgetett már vele párszor, de nem sokat tudott róla. Éva infós volt, és egyben a diákönkormányzat összekötő tanára is, két éve diplomázott. Kicsit fura, feltűnően csendes, magának való figurának ismerte meg. Tibor azon kapta magát, hogy már megint azon agyal, hogy miért pont őket választotta ki Manyi néni. Mi lehet a közös benne, Szilviben, Klárikában, Szandrában, Éviben és Manyi néniben? Mi közük van nekik egymáshoz? Oké, mind utálják Kertész Zsuzsát, de ha ez lett volna a meghívás alapja, gyakorlatilag a fél tantestületet meghívhatta volna. Mert háromfajta tanár volt náluk: a talpnyaló, a naiv birka meg az ádáz ellenség. Tibor természetesen ez utóbbi kategóriába tartozott, már az előző igazgatójukkal sem jött ki túl jól, de Kertésszel az évek során alaposan elmérgesedett a viszonya.

A nagy strandolásban elvesztette az időérzékét, amikor kiment, az oszlopon lévő órán látta, hogy vagy fél órát töltött a vízben, de még így is csak tizenegy óra volt. A parton pár pucér kisgyerek játszott a homokban, az anyukák mellettük beszélgettek. Ők is hogy szerettek itt csepegtetős várat építeni Marcival! Gyorsan megtörülközött, már csupa libabőr volt, és kifeküdt a napra. Naptejet nem kent magára, nem tartott a leégéstől: augusztusban egy tíznapos evezőtábort vezetett a Tiszán, ahol egész végig tűzött rájuk a nap. Az megadta neki az alapszínt.

A büfé felől nosztalgikus olajbűz áradt, lehet, hogy gyerekkora óta nem cserélték le az olajat? Nem baj, azért mindenképpen eszik egy hekket. Vagy inkább egy lángost? Az élet csupa dilemma, gondolta könnyedén, és kifeküdt a napra. Hol van már Szilvi? Remélte, elég érthetően magyarázta el neki, hol kell lejönni a sztrádáról, hol kell lefordulni a főútról, és melyik út vezet a parti sétányra. Kicsit izgult, iskolán kívül még nem találkoztak. Talán ettől is volt ideges, és nem is Manyi bulija miatt. Őket akarná összehozni? De miért tenne ilyet? Szilvit nagyon szerették a gyerekek, az ő osztályában is ő volt a lányok tesitanára, mindig csak jókat hallott róla, pedig a gyerekei előszeretettel panaszkodtak neki a tanáraikra. Szilvi biológia szakot is végzett, de Tibor úgy tudta, sosem tanította. Pár évvel lehetett nála fiatalabb, a magánéletéről semmit sem tudott. Kicsit emlékeztette az exére, Anitára, magas volt, hosszú, barna haját lófarokban hordta. Egy éve a karácsonyi „fogadásnak” csúfolt délutánon jót beszélgettek, akkor mesélte neki Szilvi, hogy milyen másként gondolkodik a mindennapos testnevelésről, mint a legtöbb kollégája. Azóta várta az alkalmat, hogy közelebb kerülhessen hozzá.

Anitával fél éve szakítottak. Két évig voltak együtt, és szép lassan kifulladt a kapcsolatuk. Békében váltak el, de azóta nem hallott felőle. Tibor harmincöt éves volt, és egyre inkább úgy érezte, hogy agglegénységre termett, egy kapcsolata sem tartott tovább három évnél. Anita óta nem is próbálkozott, kezdett elege lenni az ismerkedős randikból. Zsombor, aki már fél éve jegyben járt Szaszával, folyton noszogatta, keressen új barátnőt, de Tibor élvezte a magányt. Jól megvolt egyedül a Dob utcai lakásában, és még neki is feltűnt, hogy kezd agglegényes allűröket felvenni. Most mégis kellemes izgalom járta át, ahogy Szilvire várt. Már az is nagy lépés volt a részéről, hogy megkérdezte, nincs-e kedve már délelőtt csatlakozni hozzá. Szilvi is csodálkozott, hogy meghívta Manyi néni, és ő sem tudta megmagyarázni, hogy miért esett rájuk a választása.

Már majdnem dél volt, és Szilvi még mindig nem érkezett meg. Korgott a gyomra, úgy döntött, ha tíz perc múlva sem jön, akkor ráveti magát egy sült halra. Ismerős alakot látott közeledni, először nem jött rá, ki is az. Aztán beugrott: Béla bácsi, a nagyapja balatoni szomszédja. Jól eljárt az idő felette, teljesen megőszült, a háta meggörbült, a járása lelassult. De nem lehet csodálkozni, a nagyapja felett is eljárt az idő: csak otthon üldögélt naphosszat, szinte ki sem mozdult otthonról. Fájt a lába, magas volt a vérnyomása, sok idő telt el azóta, hogy Béla bával együtt jártak hajnalonta pecázni. Nem tudta, ráköszönjön-e. Jó tizenöt éve nem látták egymást, nagy eséllyel meg sem ismeri őt. De Béla bácsi beállt a hekkeshez, és ezt jelnek érezte, legalább nem eszik egyedül. Fogta a pénztárcáját, és beállt ő is a sorba, Béla bácsi mögé.

– Megismer, Béla bá? – Látta, hogy az öreg töri az agyát, de nem ugrott be neki, ki ő. Nem lepődött meg, nagy kamaszként látta utoljára. – Tibi vagyok, a volt szomszéd unokája – segített az öregnek.

– Ó, hát persze! Szia, Tibikém! Ezer éve nem láttalak! Legutóbb még gyerek voltál!

– Igen, szerintem az érettségim előtt voltam utoljára Kenesén.

– Hogy van a nagyapád?

– Öregesen… Nem nagyon mozdul már ki sehova. Béla bácsi jól van? És Margit néni?

– Hát mit mondjak, én sem fiatalodom! De Kenese karban tart, még mindig itt vagyok Margitkával egész nyáron. Kár, hogy ti eladtátok a házat.

– Igen, én is sajnálom. Most értettem csak meg, micsoda jó dolgunk volt itt Marcival!

– Öcséd jól van?

– Genfben él majdnem tíz éve, és jól érzi magát. Szerintem már nem is jön onnan el. Egy informatikai cégnél dolgozik.

– És te?

– Én tanár lettem, magyar–francia szakos. Egy gimnáziumban tanítok Budapesten.

– Család? Gyerekek?

– Nem, még nem tartok sehol.

– Ti, mai fiatalok nem nagyon kapkodjátok el!

– Hát így alakult. Marci viszont megnősült, van egy kétéves kisfia – tette hozzá, hogy elterelje a szót magáról.

– És mi járatban vagy itt Kenesén, Tibikém?

– Egy kollégámhoz vagyok hivatalos estére, itt van háza, fent a faluban. Gondoltam, kihasználom a lehetőséget, és nosztalgiázok egy kicsit a strandon. Szépen megcsinálták!

– Igen, egy pár éve már ilyen. Szóval tanár lettél! És szereted?

– Sok mindent szeretek benne, sok mindent meg nem. Lenne sok ötletem, hogyan lehetne jobbá tenni a dolgokat, de meg van kötve a kezünk.

– Tavaly, amikor volt a sok tüntetés, mi is kint voltunk ám Margitkával! Sok tökös fiatalt láttunk. Kár, hogy nem sok eredménye lett.

– Ne is mondja, bele vagyok betegedve – válaszolta Tibor, és örült, hogy az öreg is mellettük állt. – Jól kiégett benne mindenki. Fontolgattam, hogy felmondok, de aztán maradtam. Talán gyávaságból, talán megalkuvásból, nem tudom.

– Hát én amondó vagyok, ahol rossz az oktatás, annak az országnak nincs jövője! – Közben sorra került, és kért két hekket becsomagolva. – Nem jössz be hozzánk megenni? Margitka is örülne, ha látna! Ő már nem nagyon jár le ide a strandra.

– Egy kolléganőmet várom, lassan biztos megérkezik. De ha úgy adódik, benézek ma vagy holnap.

– Jól van, Tibikém! Nagyapád üdvözlöm!

– Átadom!

Tibor került sorra, és miközben leadta a rendelést, meglátta Szilvit, így módosította az egy hekket kettőre. Remélte, hogy Szilvi is szereti a sült halat.

– Hali, bocs a késésért! Iszonyat dugó volt az M7-esen.

– Nem hali, hanem hal, rendeltem neked is, remélem, éhes vagy!

– Nagyon is! Ezer éve nem ettem hekket.

– Sörözünk?

– Hát nekem ugye még vezetnem kell, nem tudom, mennyire van innen Manyi háza.

– Fenn lakik a faluban, szóval igazad van, ne igyunk, itt rengeteg a zsaru. Majd Manyi néninél pótoljuk.

– Annyira fura ez a vendégség, nem?

– Ne is mondd! El nem tudom képzelni, hogy kerülök ide. De nem baj, kihozzuk belőle, amit lehet.

Letelepedtek a büfé előtti asztalok egyikéhez. A hal isteni volt, pont olyan, amilyenre Tibor emlékezett. Annyira nem lehetett civilizált módon enni, de szerencsére Szilvi is kézzel ette, nem kellett szégyenkeznie.

– Már fürödtél?

– Igen, kellemesen csípős a víz.

– Ne ijesztgess, én is meg akarok mártózni. Bejössz velem is?

– Persze! Tudod, hogy gyerekkorom nyarait ezen a strandon töltöttem?

– Komolyan? Van itt házatok?

– Volt. Eladtuk, abból lett a lakásom. De nagyon szerettem Kenesére járni.

– Mi keveset jártunk a Balatonhoz, sőt, nyaralni is ritkán tudtunk.

Tibor nem akart tapintatlan lenni, nem kérdezte, miért. Úgy csinált, mint aki nem hallotta az előző mondatot.

– Szerinted a többiek csak délután jönnek? Vagy mindjárt itt terem Klárika?

– Én úgy értettem, hogy ő már délelőtt lejött Manyinak segíteni.

Manyi néni és Klárika nagyon jóban voltak, Klárika is régi bútordarab volt a gimnáziumban. A harmadik igazgató mellett titkárnősködött. Nem lehetett könnyű dolga, de soha nem lehetett róla leolvasni, mit gondol. Utasításokat hajtott végre. Talán ma megtudják, mi a véleménye Kertészről.

Megették a halat, Szilvi elment a kabinba átöltözni, Tibor meg igyekezett nem elpirulni, amikor kijött. Lopva mert csak a kolléganőjére nézni, és a látvány annál is jobb volt, mint amit elképzelt. Szilvi karcsú volt, és meglepően izmos. Nem kellett volna ezen meglepődjön, hiszen testnevelést tanított, de a ruhái jól elrejtették az izmait. Végigmentek a stégen, Tibor inkább elöl, mint aki mutatja az utat. Arra gondolt, jó is lesz, ha kicsit lehűti a víz. Szilvi elég nehezen ment be a Balatonba, azt mondta, szerinte max. tizennyolc fokos a víz, ami egész biztosan nem volt igaz, úgy huszonkettő lehetett, ami szintén nem túl sok. De aztán, amikor végre bent voltak, jót úsztak. Szilvi sokkal jobban úszott Tibornál, meg se próbálta felvenni vele a ritmust.