Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Eric Barker: Plays Well with Others

Copyright © 2022 by Eric Barker

All rights reserved.

Published by arrangement with HarperOne, an imprint of HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2025

Borítófotó © Getty Images

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 408 3

Az összes kapcsolatomnak, amelyet elszúrtam.

(Felsorolnám őket, de csak egy oldal van az ajánlásnak.)

Henry Thomas Buckle egyszer azt mondta:
„A nagy elmék eszmékről beszélnek;
az átlagos elmék eseményekről;
a kis elmék emberekről.”

Én azért vagyok itt, hogy emberekről beszéljek.

TARTALOM

Bevezető

1. RÉSZ: MEGÍTÉLHETSZ EGY KÖNYVET A BORÍTÓJA ALAPJÁN?

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

2. RÉSZ: VALÓBAN „BAJBAN ISMERSZIK MEG AZ IGAZI BARÁT”?

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

3. RÉSZ: „A SZERELEM MINDENT LEGYŐZ”?

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

4. RÉSZ: VALÓBAN „SENKI SEM KÜLÖNÁLLÓ SZIGET?”

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

VALAMI HALVÁNY KÖVETKEZTETÉSFÉLE

Források

Mielőtt elbúcsúznánk

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

A szerzőről

BEVEZETŐ

Még senkit sem lőttek le. Igen, tudom, nem ezek a legmegnyugtatóbb szavak, amiket valaha hallottál, de innen, ahol én ülök, meglehetősen optimistának tűnnek.

Két fickó megpróbált kirabolni egy vegyesboltot, de a pénztáros aktiválta a csendes riasztást. Megérkezett a rendőrség, a rosszfiúk elbarikádozták magukat, és túszul ejtették a pénztárost. A speciális egység tagjai – a SWAT felhasználóbarát elnevezése – odakint várakoznak. A New York-i rendőrség, a NYPD túsztárgyaló csapata (HNT) felvette a bűnözőkkel a kapcsolatot.

Ó, és a HNT-nek ma van egy különleges vendége is. Én. Hahó. Életem legnagyobb részében féltem volna az olyan levelektől, amelyeknek a feladója „Thompson nyomozó, NYPD”, de akartam írni egy könyvet az emberi kapcsolatokról, és ez megfelelően szórakoztató módszernek tűnt a tanulásra. És most itt vagyok. Persze az embernek nem a „szórakoztató” szó jut elsőként eszébe. A SWAT-egységet mozgósították, életek forognak veszélyben, én pedig azt kívánom, bárcsak inkább egy New Age kapcsolati szemináriumon töltöttem volna a hétvégét, ahol kevesebb fegyvercső szegeződik emberekre. Csakhogy én minden mutatványomat magam csinálom. A következő öt perc lesz életem legstresszesebb tíz éve.

Furcsamód a telefonvonal másik végén beszélő pasas elég barátságosnak tűnik. De túl korán van még bármiféle pozitív következtetés levonásához. Egy túsztárgyalás első fél órája a legveszélyesebb. Ilyenkor még nincs összhang, nincs egyetértés, semmi sem szolgálhat ütközőzónaként, ha valami félresikerülne. Nincs más, csak az adrenalin és a félelem.

Miközben a túsztárgyaló elkezdi a beszélgetést, elismétlem magamban a megfelelő procedúrát. Lassíts le. Alkalmazz aktív figyelést. A hangszín nagyon fontos. Ne feledd, hogy a cselekedeteid ragadósak. De jelen pillanatban a legfontosabb dolog: beszéltesd őket. Mert ha beszélnek hozzád, addig sem lövöldöznek le embereket. Sajnos az emberünk már nem beszél. A vonal süketté vált. Nem is alakulhatna rosszabbul…

De, természetesen alakulhat. Visszahív minket, de ez már nem ugyanaz az ember. Valaki más. Valaki, aki gyorsan beszél, és folyamatosan káromkodik. Nem is tudom követni, mit mond. Elkapok valami utalást arra, hogy a büntetőrendszerünk öregdiákja, évekkel ezelőtt megölt két embert, és számos egyéb bűncselekményt is elkövetett.

Ne rezelj be, mondogatom magamnak, miközben már teljesen berezeltem. A filmek végén mindig bemondják: „Ennek a filmnek az elkészítése közben egyetlen állatnak sem esett bántódása.” Az én szövegem valahogy így hangozna: „Ennek a könyvnek a megírása közben nagyon kevés embernek esett bántódása.”

A túsztárgyaló közben válaszol az elkövetőnek:

– Kissé ingerültnek tűnik.

Hát, ez elég enyhe kifejezés, ugyanakkor az aktív figyelési technika egyik alapösszetevője: a címkézés. A túszejtő érzelmének megnevezése. Matthew Lieberman idegtudományi tanulmánya a UCLA-n megerősítette, hogy a címkézés tompítja az erős érzelmeket. Egyúttal kapcsolatot hoz létre azáltal, hogy megmutatod a másik félnek, mennyire az ő hullámhosszán mozogsz.

– Még szép, hogy ingerült vagyok! Ott van kint egy teljes SWAT-osztag! Az unokaöcsém halálra rémült!

– Az unokaöccse? – Tükrözés. Az aktív figyelés újabb alappillére. Kérdés formájában megismételni, amit utoljára mondtak. Beszéltetni őket. És közben egyre több információt gyűjtesz, erősíted a kapcsolatot.

– Igen, az előbb vele beszélt… Nézze, elismerem, én nem tudom kezelni, hogy kint vagyok a börtönből. Neki viszont nem akarom ugyanezt.

– Érzékelem az aggodalmát az unokaöccse jövője miatt. Azt akarja, hogy biztonságban kikerüljön onnan. – Újabb címkézés. Még erősebb kapcsolat. És lassan el lehet kezdeni terelgetni a pasast a neked kedvező irányba.

Ahogy folytatják a beszélgetést, a hangsúly fokozatosan változik. Az ellenségesség kezd eltűnni, szinte már úgy hangzik, mintha együtt dolgoznának egy probléma megoldásán. Az elkövető nemsokára kiküldi a pénztárost. Aztán az unokaöcsét. És végül megadja magát.

Az aktív figyelés erejét látni élesben olyan, mintha egy frizbi találna arcon. Úgy érzem, valami varázslatnak voltam a szemtanúja, ahol a mágus nem nyulat ránt elő a kalapjából, hanem egy Lexust. Ez a módszer nemcsak a gondolkodást változtatja meg, de arra is ráveszi az embereket, hogy eldobják a fegyvert és elfogadják a börtönbüntetést. Feldobódtam. Izgulok, mert megvan a kulcs a következő könyvemhez, és örülök, hogy nem nekem kellett beszélnem a telefonba.

A túsztárgyaló hozzám fordul:

– Eric, maga következik a telefonnál.

Ó, elfelejtettem volna megemlíteni, hogy ez csupán egy gyakorló szimuláció volt? Hoppá. (Kérlek, ne bélyegezz „megbízhatatlan narrátornak”; anyám azt gondolná, olyan szerző vagyok, aki nem fizeti idejében a bérleti díját.) Annak ellenére, hogy ez csak egy „hamis” szituáció volt, az adrenalinszintem jó okkal emelkedett meg. Az NYPD kiképző létesítménye elképesztő hely. Akkora, mint egy repülőtéri terminál, és úgy néz ki, mint egy hollywoodi külső felvételi helyszín. Valósághű díszletek vannak felállítva a legtöbb tipikus túszejtő szituációhoz: bank előtér, rendőrségi váró, háztető, vegyesbolt (még Oreo is van). Az elkövetők és a túszok szerepét hivatásos színészek játsszák el. Sokkal komolyabban veszik, mint én valaha bármit. Nem véletlenül. (Igazság szerint az NYPD kérésére a forgatókönyv néhány elemét megváltoztattam, a kiképzési protokoll titkossága miatt.)

Egy bőséges adag szimulált rettegés után nem is érezhettem volna magam jobban. Felkapaszkodtam a hegy tetejére, hogy az emberi viselkedés zen mestereivel tanuljak, és átéltem a kapcsolati megvilágosodást. A kiképzés utáni lazításnál még mindig a fellegekben járok. Megtaláltam az emberi kommunikáció kulcsát: az aktív figyelést. Most már tudom, mire van szüksége mindenkinek, hogy fejlessze az otthoni kapcsolatait…

– Egyébként ez a dolog otthon nem működik. – Az egyik túsztárgyaló hangja.

Mi? Azt hiszem, egy pillanatra leállt a szívverésem.

– A házastársával. Ezek a technikák nem működnek otthon, a társával – teszi hozzá kuncogva egy másik túsztárgyaló, mintha azt mondaná: „nagyon igaz”. Leesik az állam. Az életkedvem követi. Tehát ez a hihetetlen rendszer nem működik, amikor a feleséged dühös, vagy a férjed seggfej? Meg tud menteni egy életet, de egy házasságot nem? Legszívesebben rájuk üvöltenék: Nem látjátok, hogy meg kell írnom egy könyvet, és szükségem van valami ütős beharangozóra?

De nem teszem. Veszek egy mély lélegzetet. Lehet, hogy nem sokat tudok a fegyvert lóbáló bankrablókról, de annál többet a pszichológiáról. És szinte minden párkapcsolati tanácsadó az aktív figyelést javasolja konfliktus esetén. Visszamegyek a hotelba, újra ellenőrzöm a dolgot. És igazam van. Valóban mindenki ezt javasolja…

Csakhogy nem működik. Minden párkapcsolati tanácsadó téved (és én is). A túsztárgyalók tudják jól. John Gottman, a Washingtoni Egyetem nyugalmazott pszichológiaprofesszora tesztelte is. Az aktív figyelés remekül hangzik. És jól is működik olyan helyzetekben, mint például a túsztárgyalás, vagy bármilyen terápia, amikor a használója egy harmadik fél, és bizonyos távolságból tud tekinteni a problémára. A házastársi viták azonban mások: azok arról szólnak, hogy te nem viszed ki a szemetet. A tükrözés, a címkézés és az érzelmek elfogadása akkor, amikor a házastársad üvölt veled, ugyanolyan természetes, mint azt mondani valakinek, hogy ne fusson el, vagy ne üssön vissza, amikor fizikailag bántalmazzák. Gottman rájött, hogy az emberek a pillanat hevében képtelenek erre. És a további vizsgálatok, amelyeket olyan (ritka) párok közreműködésével végeztek, amelyek valóban képesek voltak az aktív figyelésre, csak rövid távú előnyöket fedtek fel. A párok gyorsan visszaestek.

A túsztárgyalásnál a rövid távú előnyök rendben vannak. Működik annyi ideig, amíg a pasast megbilincselik? Tökéletes. De egy házasságban, amelyik (remélhetőleg) tovább tart néhány óránál vagy napnál, ez a katasztrófával egyenértékű. A terapeuták ajánlották, de Gottmanig senki sem tesztelte valójában. Kivéve a túsztárgyalókat. Talán ezért mutatják azt a vizsgálatok, hogy csupán a párok tizennyolc–huszonöt százaléka számolt be javulásról egy év párterápia után.

Megjegyzés magamnak: valami, amit terroristák és zaklatott érzelmű emberek számára terveztek, nem lesz tökéletes a családodnak. (Oké, talán van valami, amit terroristák és zaklatott érzelmű emberek számára terveztek, és mégis tökéletes a családodnak, de nem ebből a feltételezésből fogok kiindulni.) Az emberek bonyolultak. A háromdimenziós sakk is bonyolult. És naivitás volna tőlem azt gondolni, hogy ami ennyire bonyolult, azt egy egyszerű kulccsal ki lehet nyitni.

Amit az emberekkel való bánásmódról hittem, az téves volt. Amit az összes párkapcsolati tanácsadó gondolt, az téves volt. És sok minden, amit te gondolsz a kapcsolatokról, szintén téves. Nyugi, nem a te hibád. Egész életünkben egymásnak ellentmondó információkat kapunk:

o„Ruha teszi az embert” vs. „ne a borítója alapján ítélj meg egy könyvet”.

o„Madarat tolláról, embert barátjáról”. Várj, és mi van azzal, hogy „az ellentétek vonzzák egymást”?

o„Légy önmagad.” De „ha Rómában vagy, tégy úgy, mint a rómaiak”.

Természetesen összezavarodunk, és mindenféle butaságot elhiszünk. Hogyisne tennénk?! De ez nagyon fontos dolog, minden üdvözlőkártyára való, érzelgős felhang nélkül. Ezt figyeld: a Harvard Medical School Grant-tanulmánya kétszázhatvannyolc embert követett, több mint nyolcvan éven keresztül. Az összegyűjtött adatokkal szobákat lehetne megtölteni, rengeteg információ gyűlt össze arról, mi a hosszú, boldog élet titka. És mégis, amikor a kutatást az élete legnagyobb részében vezető George Vaillantot megkérdezték, mit tanult az emberek több évtizeden át tartó megfigyeléséből, csupán egy mondattal felelt: Azt, hogy az egyetlen dolog, ami az életben valóban számít, az a kapcsolatod más emberekkel.

Abszurdnak tűnhet, hogy ennyi kutatást össze lehet foglalni egyetlen mondatban. De igaznak hangzik. Oly sok időt töltünk az életben sekélyes célok kergetésével. Azonban amikor beüt a tragédia, vagy amikor késő éjjel az elméd túl sok kérdést tesz fel, akkor tudjuk, hogy a legtöbbet a kapcsolatok számítanak. Kiben bízhatok? Ismer engem valaki igazából? Törődik velem valaki őszintén? Ha a legboldogabb pillanataidra gondolsz, akkor azok emberekről fognak szólni. A legfájdalmasabb pillanatok szintén. A másokhoz fűződő kapcsolataink határozzák meg az életünket.

Az emberek több ezer éve kommunikálnak más emberekkel – és még mindig nem vagyunk elég jók benne. Hogyhogy nincs megfelelő válaszunk erre a problémára? Életünk legfontosabb aspektusában belső adottságainkra, szóbeszédekre és arra a kis intuícióra hagyatkozunk, amit lassan, brutális módon, rengeteg fájdalom és visszautasítás árán sajátítottunk el. Egyesek mondhatják, hogy tengernyi írás van a témáról, de a kapcsolati kézikönyv szavakat általában ugyanazzal a hangsúllyal mormolják el, mint azt, hogy reklámfilm. Mind tudjuk, hogy ezek a legjobb esetben is megtévesztő vélemények, pontosan nulla tudományos értékkel. Nekünk valódi válaszokra van szükségünk.

Sigmund Freud mondta: „Emberi voltunk sarokkövei a szeretet és a munka.” Az első könyvem a munkáról szólt. Mítoszrombolást játszottam a siker mindannyiunk által ismert alapelveivel, hogy lássam, valóban igazak-e. (Szerencsére az a könyv sikeres lett, mert ha írsz egy könyvet a sikerről, és nem lesz sikeres, hát, nem látok jobb bizonyítékot arra, hogy fogalmad sincs róla, mi a fenéről is beszélsz.) Most pedig megvizsgáljuk Freud állításának első felét. A kapcsolatokat.

Ez a könyv arról szól, mit csinálunk rosszul, amikor a kapcsolatokról van szó, és hogyan tudunk egy kicsit javítani a helyzeten. Próbára tesszük az alapelveket, amelyek szerint felnőttünk, és meglátjuk, tudományosan megállják-e a helyüket:

oMegítélhetsz-e egy „könyvet a borítója alapján”? Vagy ez is csak olyasvalami, amire Sherlock Holmes képes a tévében?

o„Bajban ismerszik meg az igazi barát”? És mit jelent valójában ez a közmondás?

o„A szerelem mindent legyőz”? Vagy a válások magas száma sokkal lehangolóbb képet mutat?

o„Senki sem különálló sziget”? (Igazság szerint én mindig is úgy éreztem, inkább félsziget vagyok.)

Számba vesszük az elérhető legjobb bizonyítékokat – mellőzve a közhelyeket és a babonákat. (Nem hiszek benne, hogy dobás előtt rá kell fújni a kockákra, hogy szerencséd legyen. Én a kártyák számolásában hiszek.) És megvizsgáljuk a témát több oldalról is, mielőtt ítéletet hozunk. Az eredmény egyszerre meglepő, és a logikának ellentmondó. Alaposan össze fogja kavarni az általános vélekedés mágikus rajztábláját. Mítoszokat rombolunk, megkeressük a valódi válaszokat, azután megtanuljuk, hogyan használjuk fel ezt az információt egy szeretettel, melegséggel, kedvességgel teli élet kialakításához – anélkül, hogy közben bárkit is megfojtanánk.

Az elmúlt évtizedet azzal töltöttem, hogy Barking Up the Wrong Tree nevű blogomon az emberi viselkedés tudományát kutattam. Elértem egy rakás jól hangzó fokozatot, és még azt is túléltem, hogy New Jersey-ben nőttem fel. De nem ezek azok az okok, amiért rám kellene bíznod, hogy Vergiliusod legyek a kapcsolatok poklába szervezett kiránduláson.

Sok mindennek hívtak életem során, de a „társasági ember” sosem volt köztük. A barátságosság az öt alapvető személyiségvonás közé tartozik, amelyek segítségével a pszichológusok kiértékelik valakinek a személyiségét. Ebben a kategóriában négy pontot értem el – a százból. Jaj. Ha a kapcsolatokat nézzük, behúzott kézifékkel vezettem egész életemben. Az egyik ok, amiért szociálpszichológiát kezdtem tanulni, az volt, hogy soha nem bántam jól az emberekkel, és meg akartam tudni az okát. Szóval ez nem egy „én vagyok a guru, tedd azt, amit én” típusú könyv. Ez egy „fogalmam sem volt, mit művelek, ezért beszéltem egy rakás emberrel, akik sokkal okosabbak, mint te vagy én, hogy hiteles információkhoz jussak” típusú könyv. Azonban bármennyire úgy érzed, szükséged van ezekre a válaszokra, akárhogy vallottál is kudarcot a kapcsolataiddal, akármilyen magányos, kívülálló vagy, esetleg csak valaki, akinél ezek a dolgok sosem jöttek össze – én is ott leszek melletted. Ezt az utat együtt járjuk végig.

Meg fogjuk látni, hogy a kapcsolatok lényegét azok a történetek jelentik, amelyeket az elménk sző annak érdekében, hogy identitást, célt és közösséget hozzon létre – és hogy ezek a történetek nemcsak összekötnek minket, de szét is tudnak szakítani, ha nem vagyunk elég óvatosak.

Azután pedig elmagyarázom az élet értelmét. Tényleg. (Senki ne mondhassa, hogy Patricia Barker egy ambíciók nélküli fiút nevelt fel.)

A kapcsolatok eljuttathatnak minket a legnagyobb magasságokba és a legsötétebb, „ó, istenem, sosem gondoltam volna, hogy lehetek ennyire lent” típusú mélységekbe. Mindannyian félünk a sebezhetőségtől és a megszégyenüléstől. Időnként eltöprengünk rajta, hogy talán elátkozott vagy megtört emberek vagyunk. A hullámokat nem tudjuk megállítani, de megtanulhatunk szörfözni. Akár jól tudsz bánni az emberekkel, akár szociálisan szorongó introvertált vagy, mindannyian tudunk jobb barátságokat kiépíteni, szerelmet találni vagy újra feléleszteni, és közelebb kerülni másokhoz, még ebben a korban is, amikor egyre fokozódik az érzelmi távolságtartás és a magány.

A másokkal kapcsolatos gondjaink sok esetben a pontatlan érzékelésnél kezdődnek. Sokan égettük már meg magunkat azzal, hogy próbáltuk megítélni más emberek jellemét. Képesek vagyunk helyesen felmérni másokat? Megtudni, hogy mi jár a fejükben – tudományos szempontból? Megérezni a hazugságot? Olvasni a testbeszédben? (És mindezt összefoglalni hatvan oldal alatt?)

Egyszerűbben megfogalmazva: megítélhetünk egy könyvet a borítója alapján?

Kezdjük akkor ezzel…

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László

Borítóterv Somogyi Péter

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Montserrat – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Rubik – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License