Elise Kova

AIR AWAKENS

ÉBREDŐ SZÉL

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Ezt a könyvet nektek ajánlom:

Alicia Davis, Kiri, Kay, IridescentSoul, Elanor Crumwell, RomanceObsessed, DarlingFaye, PowerMadGirl, yesiamhuman, queencarrot, Prodigee123, doc2or, Seriah Black Sheep, Your Loyal Bookworm, shinju asuka, puffgirl1952, musicboxmetaphor, shari, bfl2ma, Valerie, XtremeAngell, Mirirowan, Rebecca, prathyu, Alyss20, TwiinzRJ, Vyra Finn, Ozymandeos, Lady Altrariel, Ulsindhe, gizem524, musicalfishieXD, devonamorgan, blueeyesbrightsmile, Estheranian, Michelle Fang, Rizzy, Tessa, Sekhra, JustAnotherGal, Ashley, Izzy, Blanket Baby, hopewriteinspire, rosewood, appleeater1313, Wonderlander, A fan, Mizz Dustkeeper, lalalaughter101, LazyFakeName, carmensimagination, avery, avid reader, Mousey, Emmie, FreakinMarisa, Death’s Sweet Kiss, Kaf, Sephirium

– és mindenki másnak,

aki a kezdetek óta velem van,

és támogat.

Nélkületek nem lenne történet.

1. FEJEZET

A NYÁRI VIHAROK gyakori vendégek voltak a fővárosban. Vhalla Yarl hét éve költözött ide Keletről, és ezalatt hozzászokott váratlan látogatásaikhoz, de a villámlást és a mennydörgést sosem kedvelte.

Ezen az estén nem a zsalugáter résein keresztül felvillanó fénytől vert hevesebben a szíve. Ünnepélyes, mély kürtszó hangzott fel, és minden egyes visszhang tovább fokozta izgalmát. A zúgás elhalt, majd ismét felhangzott.

Vhalla talpra ugrott, és az ablakként szolgáló keskeny lőréshez sietett. A zsalugátert kinyitni nem bizonyult túl jó ötletnek, a szél azonnal kitépte a kezéből, és olyan erővel csapta a palota kőfalához, hogy a lány attól tartott, egyből le is szakad a zsanérjairól. Az egyre közeledő kürtszó már a palota faláról verődött vissza, és ő a kivágódó zsalugáterről gyorsan megfeledkezve, hunyorogva leste az utat a süvöltő szélben.

A kürtszó csak egy dolgot jelenthet.

Arany foltokkal pettyezett barna szeme rátalált a messze az ablaka alatt álló Birodalmi Kapura, amely épp feltárult, és egy csapatnyi katona vágtatott be rajta. Vhalla a rázúduló esőre ügyet sem vetve kihajolt a lőrésen, és próbálta kivenni a homályban a frontról hazatérők árnyalakjait.

Győztek? Véget ért a Shaldan elleni háború?

A szíve még vadabbul kezdett dobogni. A villámok nyújtotta pillanatnyi megvilágításban mindössze húsz lovast számolt össze.

A győztesek nappal vonultak volna be a városba, egy verőfényes napon, a magasra tartott lándzsákon lobogó zászlókkal. Egy győzelem után kivárták volna, hogy jobbra forduljon az idő a diadalmenethez. Valami baj történt. Ezek hírvivők voltak, egy szállítmányt kísértek, vagy…

Vhalla gondolatai elsötétültek.

Szolgálók siettek a csapat elé, és a fáklyák pislákoló fényében Vhalla már tisztábban ki tudta venni az alakokat. Az egyik ló farát a Birodalom fehér színében pompázó takaró fedte.

Az egyik herceg hazatért.

A szolgák lesegítették az összegörnyedt lovast a nyeregből, erőtlenül, lassan mozgott. Vhalla a vihar zaján át nem tudta pontosan kivenni a lenti kiáltásokat, de sürgetést és dühöt vélt kihallani belőlük. Lábujjhegyen ágaskodva, immár a derekáig elázva hajolt ki az ablakrésen, és addig nyújtogatta a nyakát, amíg be nem vitték az épületbe a sérültet. Csak ekkor húzódott vissza az esőből, és csukta be a zsalugátert, figyelemre sem méltatva a talpa körül formálódó tócsát. Az egyik herceg megsebesült, de vajon melyikük?

Mély, égszínkék szempár emléke jelent meg előtte. Baldair herceg, a második fiú felkereste a könyvtárat, mielőtt visszatért a frontra. Vhalla korábban a császári család egyetlen tagjával sem találkozott, de a Szívtipró Hercegről hallott minden történet igaznak bizonyult.

A lány megragadta a hálóinge mellrészét, és mély levegőt vett, hogy lenyugtassa magát. A herceg azt sem tudja, hogy ki vagy – emlékeztette magát. Biztosan rég megfeledkezett a hatalmas gördülő létráról leszédülő ügyetlen könyvtárossegédről, akit el kellett kapnia, nehogy a padlóra zuhanjon.

Be fogják hívatni a papokat, szolgákat vernek fel álmukból, hogy takarókat hozzanak elő, és felszítsák a tüzeket, a gyógyító tudományokkal foglalkozó összes tanonc hajnalig fog sürgölődni…, ő pedig nem tehet mást, mint hogy itt áll csendben.

Vhalla félresöpörte az arcára tapadó nedves hajtincseket. Roannak igaza volt; ostobaság volt a Szívtipró Hercegről ábrándoznia. Ő amúgy sem az a fajta lány, aki érdekelné Baldair herceget, ahhoz túlságosan is szürke.

Kivágódott az ajtó. Egy apró, göndör szőke fürtökkel övezett arcú lány lihegett az ajtókeretnek támaszkodva. Vhalla meglepetten pislogott barátnőjére, akit mintha a gondolataival idézett volna meg a szobájába.

– Vhalla…, a könyvtár. Most – nyögte ki zihálva Roan. Mintha egy idegen nyelvet beszélt volna, Vhalla teste nem reagált az utasításra. – Vhalla, most azonnal!

Roan megragadta a csuklóját, és rángatta maga után a halványan megvilágított folyosókon, arra sem hagyva időt, hogy Vhalla rendesen felöltözzön.

– Roan. Roan! Mi történt? – kérdezte Vhalla, ahogy éles kanyart vettek egy sarkon.

– Fogalmam sincs. Mohned mester tart eligazítást – válaszolta Roan.

– A herceg az? – csúszott ki Vhalla száján.

A barátnője megtorpant, és hátrafordult felé.

– Még mindig a Szívtipró Hercegen jár az eszed? Mennyi idő telt el azóta…, két hónap?

A hercegénél valamivel sötétebb kék szempár meredt Vhallára.

– Nem erről van szó. Csak… – Elakadt a szava, és pír öntötte el az arcát.

– És miért vagy nyakig vizes? – értetlenkedett Roan, aki csak most vette szemügyre barátját. Mielőtt Vhalla válaszolhatott volna, ismét megindultak a szolgálók folyosóinak labirintusában. – Mindegy, csak ne vizezd össze a könyveket.

A Birodalmi Könyvtár a palotában kapott helyet, a Solaris Birodalom hegyoldalba épült fővárosában. Négy ember magasságú, aranyozott cseresznyefa könyvespolcok borítottak minden falat, a Birodalom mérhetetlen tudását tartalmazó könyvekkel és tekercsekkel megtömve. Festett üvegablakok futottak végig az ívelt mennyezeten, napos időben színes kaleidoszkópot vetítve a padlóra.

Most azonban sötétség ülte meg a könyvtárat. A többé-kevésbé felöltözött tanoncok a főkönyvtáros asztala előtt álltak, mindegyikük előtt egy-egy gyertya égett.

Tekintete átsiklott az anyáskodó Lidián, egy pillanatra megállapodott egy Cadance nevű lányon, majd Sareemra szegeződött. Olajbarna bőre sötétebb volt az övénél, amit nehéz volt nem észrevenni, mert a fiú nem viselt inget. Meglepően izmos volt, és Vhalla nem tudta pontosan felidézni, hogy gyerekkori jó barátja mikor cseperedett férfivá. Összeakadt a tekintetük, Sareem szinte rémültnek tűnt. Vhalla gyorsan félrenézett.

– Szükségem van minden könyvre, amiben shaldani mágiáról vagy mérgekről van szó. Hozzátok ide mindet! Átolvassuk őket, lejegyezzük, ami hasznosnak tűnik, és továbbítjuk a papoknak – sorolta Mohned mester a tennivalókat, miközben az őrök sorra gyújtották a gyertyákat a könyvtárban. Ezen az estén meglátszott rajta élemedett kora, hosszú fehér szakálla rendezetlenül meredezett, mint egy kitépett növény gyökere. Körbepillantott a döbbenettől tátott szájjal bámuló tanoncokon, és rájuk dördült: – Ez birodalmi parancs! Munkára!

Vhalla nekifutásból pattant fel egy gördülő létrára, a lendület egészen a könyvespolc túlsó végéig vitte. Élénk tekintettel olvasta a címeket, és mohón kapkodta ki a könyveket a helyükről. Három kézirattal a kezében sietett vissza a központi asztalhoz, letette őket a padlóra, majd továbbrohant a következő polchoz.

A könyvhalmok egyre magasabbak lettek, és Vhalla homlokán izzadság ütött ki. A mester gyakran megrótta, amiért munka közben olvas, de hét év engedetlenség alatt rengeteg könyv címe ragadt meg a fejében. Most gyorsabban jelentek meg a lelki szemei előtt, mint ahogy az asztalhoz tudta hordani őket.

Amikor a bekötött pergamenekből épített harmadik torony is a feje fölé magasodott, Vhalla észrevette, hogy a többi tanonc már befejezte a keresést, és a padlón ülve tanulmányozzák a kódexek tartalmát. Szúró fájdalom nyilallt az oldalába, és rászorította a kezét. A többiek alig néhány könyvet szedtek össze. Ő csak a varázsfőzetek témájában fel tudott volna sorolni öt címet, amelyek elkerülték Sareem figyelmét.

A herceg képe lebegett előtte, ahogy további köteteket hordott középre, alig tudott másra gondolni. Súlyosak lehettek a sérülései, ha a papoknak további kutatómunkára volt szükségük a meglévő tudásukon felül. Vhalla az ajkát harapdálva méregette az asztalnál emelt könyvtornyait. Mi történhetett vele?

– Vhalla!

Először meg sem hallotta a mester hangját, ahogy újabb könyvcímeket keresett a fejében lapuló katalógusban. Egy kimaradt, biztosan kimaradt. Lehet, hogy a rejtélyek részlegében volt?

– Vhalla!

A herceg élete múlhatott azon, ha most elmulasztja egy kézirat egyetlen sorát. Vhalla megtörölte a homlokát a kézfejével. Izzadság vagy víz cseppjei gördültek végig a nyakán.

– Vhalla!

– Mi van? – csattant fel, és Mohnedre meredt. Vhalla csak egy pillanattal később ismerte fel, kivel volt ilyen tiszteletlen.

A mester nem tette szóvá.

– Ennyi elég lesz; mindannyiunknak. Segíts a szövegekkel. Írj ki mindent, ami hasznosnak tűnik.

Mohned mester a padló felé intett, Vhalla pedig elfoglalta a helyét Roan és Sareem között. A könyvtár személyzete minden udvariassági szabályt felrúgva szolgálta ki magát a középre helyezett írótollakból, tintatartókból és pergamenekből.

Vhalla az ölébe vette az első könyvet.

– Mester – szólt, a fejét felemelve, elfordulva a remegő ujjai között tartott lapoktól. A bölcs a szemüvege lencséin keresztül pillantott le rá. – Ki a beteg?

– A herceg.

A mester két szavát hallva Vhalla a Nyugati Pusztánál is szárazabbnak érezte a torkát. Eddig azt remélte, hogy tévedett.

A herceg lakrésze a palota számára elérhetetlen szárnyában volt. Segítségre szorult, Vhalla pedig senkinek számított. Alig becsülték meg jobban a szolgáknál, akik a folyosókat sepregették és a latrinát tisztogatták apró kihágásokért kapott büntetésként. De talán a hosszú évek alatt elolvasott könyvek végre valódi hasznára lesznek.

Újabb pergamenért nyúlt. Az írótollát markolva durva tintavonásokkal borította be az üres lapot. Csak ehhez értett. Csak ebben volt jó. Elolvasta a könyveket, és talán továbbadott belőlük valamilyen tudást, amely megmenthetett egy férfit, akit szinte nem is ismert.

Átkozódni kezdett, amikor eltört a tolla, és a használhatatlan írószerszámot elhajítva újabb után nyúlt. Sareem kíváncsian pillantott feléje, de a lány esze teljesen máshol járt. Az írás megnyugtatta. Az írótoll a lénye részévé vált, és ezzel formálta a tintát akarata szerint, mintha önmaga varázslatának bűvöletébe került volna.

Lassan egy új torony formálódott a könyvekből. Mindegyik borítója mögé egy megjegyzés került, felsorolva a hasznosnak ígérkező információkat. Vhalla alig vette észre, ahogy fogyatkoznak körülötte a kéziratok, amelyeket katonák nyaláboltak fel, és hordtak ki a teremből. Senkitől sem köszönt el, amikor barátai a fáradtságtól lankadtan kitámolyogtak a könyvtárból.

Bár az ő ereje is apadt, minél több könyv hagyta el a termet, annál többet akart átolvasni. Fokozatosan melegség öntötte el a testét. Először csak lassan araszolt, de minden órával egyre nagyobb erőre kapott, végül perzselő forrósággá nőtt.

Csak az utolsó könyv összecsukódásának hangja zökkentette ki a révületből. Zavartan pislogott üres, tintafoltos kezeire. Az ég, a napfény felé fordította az arcát, fáradtan meredt a színes üvegmennyezeten végigfutó csodálatos szivárványra. Ráköszöntött a hajnal, és semmire sem emlékezett az éjszakából. Két erős kéz ragadta meg imbolygó vállát.

Pislogva próbálta elűzni a szemére ereszkedő ködöt, és az előtte feltűnt férfira pillantott. Ismeretlen arc nézett vissza rá. Déli férfi volt; jegeskék szemek, kecskeszakáll, rövid szőke haj. Nem tűnt nyíltan fenyegetőnek, de abban biztos volt, hogy sosem látta korábban.

– Ő az? – A férfi valaki másnak címezte a kérdést, de egy pillanatra sem vette le a szemét a lányról.

– Igen, miniszter úr.

– Köszönöm. Távozhat – adta ki az utasítást a déli férfi. A távolodó léptek zaját páncélcsörömpölés kísérte.

– Maga meg kicsoda? – kapott új erőre Vhalla nyelve, ahogy alábbhagyott a testét égető láz kábulata. Tudni akarta, ki ez az ember, és miért van még mindig rajta a keze. A tekintete a makulátlanul tiszta fekete zubbonyon állapodott meg. Élesen elütött a reggeli fénytől. A palotában senki sem viselt feketét.

Megszédült. Szinte senki.

– Várjunk csak, maga egy…

– Ne itt! – vágott közbe, és egy hatalmas, nyirkos és hideg kéz tapadt a lány szájára. – Ne félj, azért vagyok itt, hogy segítsek. De most velem kell jönnöd.

Vhalla tágra nyílt szemmel meredt a férfira. Mély levegőt vett az orrán keresztül, és megrázta a fejét, tiltakozva az őt elnémító kéz ellen.

– Négyszemközt kell beszélnünk, és a Könyvek Mestere hamarosan visszatér. Szóval velem kell jönnöd.

Lassan felemelte a kezét a lány szájáról.

– Nem – jelentette ki Vhalla, és majdnem hanyatt esett. – Nem megyek magával! Nem is lehetne itt, én pedig nem megyek oda.

Teljesen összezavarodott a pániktól, amit csak tovább fokozott az átvirrasztott éjszaka utáni kimerültsége.

A bosszankodó férfi újra megragadta őt, és hátrapillantott a válla felett.

Vhalla kinyitotta a száját, hogy segítségért kiáltson, de csak az arcához szorított kendőből áradó erős, gyógynövényekre emlékeztető illatot szívta magába. Mielőtt elvesztette az eszméletét, észrevette a zubbonyra hímzett jelet, ahogy a férfi lehajolt érte. A bal mellkasát egy ezüst hold díszítette, amelynek közepére egy sárkány tekeredett; a kettéhasított hold két fele elvált egymástól. Még sosem látta a saját szemével, de tudta, hogy mit jelent a baljóslatú kép: az elrablója egy varázsló volt.

2. FEJEZET

ÚGY ÉREZTE, mintha fejszével tarkón vágták volna, és az így támadt nyíláson át az idegen párnára szivárogna az agya. Vhalla felnyögött, és résnyire nyitotta a szemét. Égett az arca, és nem a napfény melegétől, amely egy hatalmas ablakon át áradt be rá.

Megrohanták az előző nap emlékei. Felült, és a halántékára szorította a kezét, miközben borzongás futott végig rajta. A herceg visszatérése, a könyvek összegyűjtése, a szinte félálomban átolvasott szövegek, végül a fura fekete zubbonyt viselő férfi…, mindez szédítő sebességgel elevenedett meg az elméjében.

Vhalla óvatosan nézett körbe a szobában, mintha attól tartana, egy lidérc lapul a sarok árnyai közt. A falak a palota kőművesmunkáját idéztek, szorosan illesztett, habarcsozott kőtömbökből épültek. A mennyezet alatt cirádák futottak körbe, ellentétben az ő dísztelen kamrájával. Faragott sárkányok táncoltak holdak körül.

A tekintete végül egy kis üvegkancsón állapodott meg, amely a falba vert vaskampón függött. Egy tűznyelv lobogott benne. Nem táplálta olaj vagy viasz, látszólag nem volt semmilyen forrása. Csak úgy lebegett üvegbörtönében.

A lány talpra evickélt, és az ajtóhoz sietett. Lenyomta, majd hevesen rángatni kezdte a kilincset. Az egymáshoz koppanó fém alkatrészek zaja töltötte meg a szobát, ahogy a zár a helyére kattant, és ellenállt minden nyitási kísérletnek. Hangosabb volt a lány torkában elhaló elkeseredett kiáltásnál is. Ismét a fekete zubbonyos férfi képe jelent meg előtte, de Vhalla néhány pislogással elűzte.

Hátralépett a bezárt ajtótól, és kétségbeesetten körbepillantott. A berendezés egy ágyból, egy kis asztalból és egy éjjeliedényből állt. Az ablakhoz rohant, szélesre tárta, és lenézett. Szédítő mélység tárult elé.

A kinyíló zár hangja ismét a szoba belseje felé irányította a figyelmét, és Vhalla a legtávolabbi falhoz lapult. Egy varázsló ragadta magával, és ő most nem akarta elhinni, hol kötött ki. Az ajtó kitárult, és az immár ismerős jegeskék tekintet bukkant elő.

– Remek, máris ébren vagy. – A férfi szívélyesen rámosolygott. – Hogy érzed magad?

– Ki maga? – Vhalla olyan szorosan tapadt a falhoz, hogy egy pergament sem lehetett volna a háta mögé csúsztatni. Félve méregette a férfit. Ezúttal más öltözetet viselt: hosszú köpenyt a tunika és a nadrág felett. A bal mellkasán lévő jel megerősítette a lány félelmeit: egy fekete szövetsáv, rajta a kettétört hold.

– Nincs mitől tartanod – csitította felemelt kézzel a férfi. – Senki sem fog bántani.

– Ki maga? – ismételte meg a kérdést Vhalla. A földet söprő köpeny és a buggyos ruhaujjak világosan mutatták, hogy a férfi magasabb rangú nála, de gyakorlatilag mindenki az volt a palotában. Vhalla igyekezett a körülményekhez képest nyugodt és tiszteletteljes hangon beszélni. Nem járt sikerrel.

– Nem szeretnél leülni? – folytatta a férfi, eleresztve a füle mellett a kérdést.

– Szeretném tudni, hogy ki maga – ismételte meg Vhalla lassan, a férfi bal mellkasára szegezett tekintettel. Letört az egyik körme, ahogy a kőbe vájta az ujját. – Miért rabolt el?

– Victor Anzbel vagyok – válaszolta végre a férfi halk sóhaj kíséretében. – Én vagyok a varázslásügyi miniszter, és jelenleg a Varázslók Tornyában vagyunk. Azért hoztalak ide, mert beszélnünk kell, és a könyvtár nem volt alkalmas erre a célra. Elnézést kérek, de már hajnalodott, és nem maradt idő az udvarias bemutatkozásra.

– M-miről kellene beszélnünk? – dadogott Vhalla, ezúttal teljesen más okból támaszkodva a falnak. A Varázslók Tornyában beszélget a varázslásügyi miniszterrel. Biztosan csak álmodja az egészet.

– Kérlek, gyere velem! – A férfi az ajtó felé intett. – Ezt nem ebben a szobában szeretném megvitatni veled.

Meg sem várva a válaszát kisétált, nyitva hagyva maga mögött az ajtót. Vhalla hallotta a kőpadlón kopogó csizmák hangját a szobán túli ismeretlenből. Nem akart elszakadni a faltól. A fal biztonságos és szilárd menedéket nyújtott.

A varázslók különcök voltak, és veszélyesek; csak egymás társaságát keresték, és békén hagyták a közönséges embereket. Ezért kaptak saját tornyot, hogy ne legyenek szem előtt, és ne kelljen foglalkozni velük. Délen mindenki ezt mondta neki. Szóval semmi keresnivalója nem volt itt.

– Fekete vagy gyógynövényteát kérsz? – hallatszott be a miniszter könnyed hangja a szomszédos helyiségből.

Vhalla nagyot nyelt. Talán, ha elég sokáig kitart, a fal részévé válik, és eltűnik ebből a világból.

– Van tejszín és cukor is.

Vhalla számba vette a lehetőségeit. Két menekülési útvonal közül választhat: az ablak vagy az ajtó. Az előbbi hosszú zuhanást jelent a biztos halálba. Az utóbbi a szembenézést az őt elrabló varázslóval. Egyik sem volt ínyére.

Vhalla a nyitott ajtó felé kezdett araszolni, a tegnap este óta viselt hálóingét markolva. Nem érdekelte, hogy az szembemegy a déli divattal, most bármit megadott volna egy rendes nadrágért.

A miniszter a szomszédos szoba sarkában sürgölődött. A teáskanna alatt egy újabb természetellenes láng égett, miközben a férfi bögrék és szárított füvekkel teli üvegek között matatott. Valamiféle dolgozószoba lehetett, egy asztalon kívül csak több ágyat és kötszereket látott benne. Vhalla felismert néhány, a papok által használt kenőcsöt, és gondosan sorba rendezett késeket pillantott meg. Élő kísérleti alanynak szánták?

– Á, megjöttél. Parancsolj, foglalj helyet! – A férfi félig feléje fordult, és az asztal felé intett. A szemében fiatalos szikra csillant meg, ami szokatlan volt Vhalla számára. Mindig is úgy gondolta, hogy a palota magas rangú tisztségviselői egytől egyig aszott matuzsálemek, mint Mohned mester, de ez a férfi alig tíz évvel lehetett idősebb nála.

Vhalla tovább kúszott a fal mentén, ügyelve arra, hogy ne ütközzön neki semminek. Összerezzent, amikor valami puhára lépett. Ahogy félve lepillantott, csak egy szőnyeget látott, ám az sokkal finomabb holmi volt, mint ami a könyvtárt díszítette. A behajlított lábujjaival kezdte tapogatni a szálakat.

– Akkor fekete vagy gyógynövénytea legyen? – ismételte a férfi, mintha semmi szokatlan nem lenne a helyzetben. A keze a teáskanna felett lebegett, az egyik bögréből már kavargott a gőz.

– Egyik sem.

Vhalla még nem feledkezett meg az arcára szorított kendőről.