HANULA ZSOLT PÉTER

MINDEN EGÉSZ

Copyright Ⓒ Hanula Zsolt Péter, 2024

Borítóterv: Csordás Dániel

ISBN 978-615-01-9689-3

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

1.

– Mark Fisher szerint hőskorában a pop nagyjából két évtizedenként rendre annyit változott, hogy azt nem lehetett előre látni. Ha a '80-as évek zenéjét visszaküldenénk a '60-as évekbe, a közönség nem azt mondaná rá, hogy előremutató, vad vagy fura, hanem értelmezhetetlennek tartaná. Nagyjából úgy képzeljük ezt el, mint amikor a Vissza a jövőbe című filmben Michael J. Fox elkezdi játszani a Johnny B. Goode-ot, majd átmegy heavy metalba. Végül azzal búcsúzik a közönségtől, hogy „Tudom, hogy erre még nem vagytok felkészülve, de a gyerekeitek imádni fogják”. A popzene Bill Haley óta kereste a dinamizmust, a progressziót, folyamatosan fejlesztette magát kísérletezéssel, többnyire a minket körülvevő, épp zajló történelemre adott reakcióként, sőt gyakran épp maga alakítva a történelmet. A Rock Around The Clocktól bátor iskolakerülők sírva menekültek volna a Black Dog elől, de a Led Zeppelin se láthatta előre Marilyn Mansont. Charles Manson se láthatta előre Marilyn Mansont. A csehszlovákiai bevonulás is elkerülhető lett volna, ha nem a Doors, hanem Madonna adja a háttérzenét; hogy lehet leverni egy forradalmat, ha közben a Papa Don’t Preach szól?

Fisher szerint így volt ez körülbelül 1994-ig. A következő két évtized popzenéje viszont már semmi újat nem tudott felmutatni, nem küldött múzeumba régi műfajokat, viszont élőhalottként támasztotta fel a kollektív és beláthatatlan múltat, hogy felhőkben tárolva bármikor hozzáférhetővé és újrafelhasználhatóvá tegye.

2014 slágerlistájával már a legyeket sem lehetne elijeszteni 1994-ben. A jövő átlagos zenerajongói semmilyen fogódzkodót nem találnak majd arra vonatkozóan, hogy az Arctic Monkeys vajon a huszadik, vagy a huszonegyedik században működött. A popzene országútja telítődött, és ami eleinte óriási forgalmi dugónak tűnt, arról idővel kiderült, hogy már rég egy szabadtéri fesztivál, ahonnan senki nem megy se előre, se hátra, de a rendelkezésünkre álló térben bátran ugrálhatunk egyik autóból a másikba, a mozgóbüfés pedig nem fogad el készpénzt. Kevesebb füst, több piknik. The Sun Machine is coming down.

Izgalmasan rímel minderre az Amerikai Fizikai Társaság által kiadott Physical Review című folyóiratban (annak is a kozmológiával, kvantumtérelmélettel foglalkozó D ágában) 2007-ben publikált értekezés, amely szerint könnyen elképzelhető, hogy a világvége azzal jön el, hogy egyszerűen elfogy az idő. A Baszkföldi Egyetem, valamint a Salamancai Egyetem fizikusai arra kerestek választ, hogy miért mozognak gyorsabban a Földtől távolabb eső égitestek, mint az ahhoz közelebbiek. (Fogadjunk, fogalmad sem volt róla, hogy gyorsabban mozognak. Igazából nekem se.) Úgy tűnik, hogy bolygónk felzabálja az időt. És azért tűnnek gyorsabbnak a galaxisunk széléig menekült kisbolygók, mert amit ekkora távolságból látunk belőlük, az egy évmilliókkal korábbi állapot. Amikor még volt dinamikája ennek az egész cirkusznak. Csakhogy a Földön észrevétlenül lelassult minden, s lassul továbbra is, aminek az lesz a vége, hogy egyszer csak minden, de tényleg minden mozdulatlanná dermed. Lefagyunk, mint a Windows 98.

Van egy szűk periódus az ember életében a késő kamaszkor idején, amit rendkívüli fogékonyság kísér. Itt alakul ki benne egy érzés, ami választ ad számára mindenre. Nem tudom ennél pontosabban megfogalmazni, amit ezzel mondani akarok, de mintha valahol egy rádió állomáskereső zöreje, a betonház árnyékának nyári hűvöse és egy ritkán látott unokatestvérrel való találkozás határolta területen lenne. Másnak talán egy körmenet és a frissen nyírt fű illatának metszéspontjánál, mindenkinek máshol.

18 évesen 14 éves akartam lenni. 30 évesen pont 30 – ritka harmonikus állapot volt –, 40 évesen megint 18. Vagy 14. Ez normális amúgy.

Mondjuk 14-től 18-ig. A legjelentősebb korszak, itt minden fontos dolog eldől, fejben legalábbis. Négy év. Ma nem tűnik nagy dolognak, akkor a világ. Egy 16 évesnek négy év az élet negyede. Nekem a tizede. Tíz százalék ide vagy oda. Tiszta matek. Tíz százalék, az semmi.

Mi történhetett 1994-ben? Volt valamiféle napkitörés, megzavarodott műholdak, sarki fény, daganatos megbetegedések, zárlat keletkezett az időben?

Akkoriban én még egész biztos voltam benne, hogy az élet olyasvalami, ami előttem áll. Ami vár rám a maga minden jelentőségével. Van jövő, amit lehetőség szerint el kell kezdeni építeni már most, de legkésőbb holnap. A jövő végtelen. Szóval jövő héten is ráér.

1994 ma annyira tűnik messzinek, mint mondjuk a napóleoni háborúk vagy a paleozoikum kor. A berlini Love Parade mint ediakara-fauna. Szlobodan Milosevics, a kifinomult felépítésű hüllő. Evolúció egyetlen állóképen. Figyelem, ahogy lélegzik a múlt, önállóan működő organizmus, nincs szüksége rám, nem élünk szimbiózisban, egyenlőtlenek a viszonyok, semmi kölcsönösség. Parazita vagyok gyöngyházszín testén. Csak kimászhatnék a vízből, vissza a fénytörés pontjáig, ahol félrement minden, ki a partra, ha újabb évmilliókba telik is levedleni az ezüstös pikkelyeket és végtagokat növeszteni. Akkor majd lefekszem mellé, átölelem, meleg háta enyhíti bőréhségem, mélyen beleszagolok mandulaillatú hajába, a finom szálak csiklandozzák az arcom.

Ennek a tavasznak sosem lesz vége.

2.

– Milos, láss el minket valami életvezetési tanáccsal, legyél kedves, így január 2-án – kérleli barátját Virág. – Hogyan tovább?

Milos hüvelykujjával dörzsölgeti ajkát, mintha lekaparni próbálna róla valami maradékot, majd továbbcsúszik az állra, figyelme egy pillanatra elakad a borosta sercegésénél.

– Elég halott nap – vonja meg a vállát. – Az új év extázisa már kipárolgott a fejekből, kezdjük sejteni, hogy nincs régi én és új én, csak az én van, aki időnként megpróbálja saját hajánál fogva kirángatni magát a kilátástalanságból. Nemrég még orron át szívtuk fel az optimizmust a konyhapultról, csak mert a Föld ismét körbeutazta a Napot, de lassan bevallhatjuk magunknak, hogy egy naptárváltás aligha nyújt elegendő muníciót a sikerhez.

Basildon szélesre húzott szájjal, fogait kivillantva fojtott-némán vigyorog. Vállai aprókat mozognak fel-le.

– Gyűlölöm a szilvesztert – veszi át a szót Judit. – A kötelező ünneplés. Az izzadságszagú fogadalmak. Visszaszámlálás, Himnusz, lencse. Én itthon voltam, éjfélkor kimentem a ház elé koccintani a szomszédokkal, aztán húztam is az ágyba aludni. Épp olvastam egy cikket a New Yorkerben arról, hogy mindenkinek sokkal jobb lenne eltörölni az egészet.

Judit tökéletesre csiszolta azon képességét, hogy ha fitogtatni akarja valamilyen teljesítményét, mint például hogy több-kevesebb rendszerességgel olvas egy lapot, amiről a barátai nemigen hallottak, de ezek után kénytelenek azt gondolni, hogy egy tekintélyes orgánum, aminek forgatása már egy státusz, azt olyan felvezetővel vagy mellékmondatokba tekerve csapja ki az asztalra, mintha nem is ez lett volna a valódi üzenete. „Miért nem lehet ezt úgy megoldani, mint Amszterdamban? Minden fő forgalmi csomópontnál találunk Rékával biciklikölcsönzőt, percek alatt el lehet intézni biztosítással együtt” – meséli a Hollandiába hazajáró szakértő magabiztosságával. Vagy: „mondtam Attilának is, hogy ezzel az elektromos cigivel nem megy sokra, aki évek óta ilyen keményen szívja, ettől egyhamar nem fog javulni a keringése”, ami azt jelenti: ismerem a híres tévést, beszélőviszonyban vagyunk, ő nekem csak Attila.

– Miért kell nekem már egy héttel előtte úton-útfélen olyan kérdésekre válaszolnom, hogy mi a program szilveszterkor? – folytatja. – Miért kell nekem szarul éreznem magam attól, ha otthon akarok maradni?

– Tőlem senki nem szokta megkérdezni – mondja Virág. – Ki mondta, hogy szarul kell érezned magad?

A kijelzőn kis négyzetek, bennük egy-egy arc. Judit egészen közel hajol a kamerához, vonásai a gyér fény miatt így is nehezen kivehetőek a többiek számára. Virág mindig sokkal megviseltebbnek tűnik így képernyőn keresztül, mint élőben. Milos már közel félalakos képkivágásban látható, és a hangja is távolabbról érkezik Basildon laptopjába.

– Hogy érted, hogy eltörölni? – kérdezi Milos, akit bosszant, hogy Judit az előbb beléfojtotta a szót. – Akkor mi következne december 31. után? Kitalálnánk új hónapokat, mint piktóber meg broktóber? Az évszámot befagyasztanánk és soha többet nem is használnánk a dátumokban?

– Nem így értette a cikk. Mindössze a szilveszter mint esemény szűnne meg. Nem lenne munkaszüneti nap, se ünnepi nyitvatartás.

– …kappanóber, bergengóczber vagy bergengóczóber…

– Mondom hogy csak a kötelező ünneplés szűnne meg, december 31. után természetesen ezentúl is január 1. következne, az évszámok eggyel többet mutatnának, semmi nem változna. Csak nem csinálnánk úgy, mintha tényleg bármi jelentőségteljes dolog történt volna azzal, hogy vége egy évnek.

– Jó nagy hülyeséget beszélsz. Ismét – teszi hozzá Milos. – Értem én, hogy sokaknak fáj, ha más jól érzi magát, de rólad nem gondoltam volna ezt.

Milos figyelme már megoszlik a beszélgetés és valami egyéb, a laptopján végzett tevékenység között, sőt néha távolabbra is tekint, mintha egy másik helyiségből érkező neszezésnek igyekezne utánanézni. A válása óta még szétszórtabb, mint előtte volt. Valahogy olyan gyökérvesztettnek tűnik, mint egy növény, amit kitéptek a helyéről, s most szétszakadt darabjai nyújtóznak a termőföld felé. A közelmúltban több, akár egymásnak ellentmondó megküzdési technikával is kísérletezett. Előbb reflexszerűen az alkoholba menekült, az azonban nem váltotta be a hozzá fűzött reményeit. „Nem éri már meg nekem az a fejfájás másnap. A szenvedés annyira ledominál minden egyéb hétköznapi szorongást, hogy az ember hajlamos azt gondolni, élete minden problémájára megoldás lehet, ha ezt soha többé nem csinálja.”

Ezután a testmozgással tervezett próbát tenni, s megkereste az évekkel korábban ismeretlen okból vásárolt tornacipőjét. Kissé csalódott volt, amikor az valóban előkerült az egyik doboz mélyéről. A használatáig már nem jutott el. „Kicsi ez már rám. Valahogy megduzzadt a lábam szerintem. Régen sem volt jó.”

– Alig van olyan ünnep, ami egyformán vonatkozik mindenkire – mondja Basildon. – A karácsony, a húsvét, a mindenféle vallási ünnepek csak azokat érintik, akiknek közük van az adott valláshoz. Megnyert csaták és háborúk; valójában a legtöbb ünnep valaki másnak gyász. A szilveszter az egyetlen, ami a világ minden pontján ugyanazt jelenti, nem tesz különbséget, nem fáj senkinek, és ha van bármi közös jó ezen a földön, akkor az a szilveszteri buli. Milyen alapon akarsz elvenni az emberiségtől egy ünnepet?

– Ami azt illeti, ez nem igaz – száll szembe vele Virág –, a kínaiaknak, a mohamedánoknak megvan a saját időszámításuk.

– Nekem a kínai telefonom is azt mondja, hogy január van, nem azt, hogy tigris – veti oda Milos.

– Ettől függetlenül, valóban nem kötelező ünnepelned – folytatja Virág, de már Juditnak címezve. – Ha te otthon akarsz maradni nagytakarítani, amíg a világon mindenki más jól érzi magát…

– Honnan tudod te, hogy én mitől érzem jól magam?!

– …vagy egyszerűen lefekszel korán és másnap frissebben ébredsz, mint bárki a bolygón, senki nem gátol meg benne, hogy így tegyél.

Judit nem számított ekkora ellenállásra. Azt gondolta, különc ötletével bemasíroz majd a beszélgetés közepébe, és némi tiszteletet vált ki a barátaiból. Gyakran érez frusztrációt közöttük, amiért velük ellentétben ő nincs tisztában Hongkong politikai státuszával, sem a Nyugat első generációjának főbb szereplőivel. Pedig még csak nem is gondolja komolyan ezt az egészet, csak a szilveszter felemlegetése juttatta eszébe azt a bizonyos újságcikket, amit félig olvasott. Akárhogy is, most már nem hátrálhat ki.

– Meglehet, egyelőre nem adják parancsba, hogy jól kell érezzem magam szilveszterkor, de az biztos, hogy van egy elvárás, aminek ha nem teszek eleget, súlyos megbélyegzésben lesz részem.

– Túlértékeled a társadalomban betöltött szereped, cukorborsó – mondja Basildon. – Továbbá jelen állás szerint szilveszter napja nem munkaszüneti nap, nem piros betűs ünnep, a nyitvatartásokról minden bolttulajdonos maga dönthet.

– És mégis miért döntene bárki úgy, hogy nyitva tartja az üzletét szilveszter este, ha senkinek esze ágában sincs ilyesmi közelébe menni a kötelező ünneplés idején?

– De nem kötelező! – Virág kezd bepörögni. – Csak ne akard mindenki másra is ráerőltetni, hogy ne bulizzon, csak mert te nem szeretsz szilveszterkor bulizni! Jézusom, Judit!

A szaggatott mozgás esetlensége, a jól ismert arcok részleteit elmosó árnyak. A jelekké torzult szavak, hangok és zörejek egy másik univerzumból. Egymástól fényévnyi távolságra lebegő űrkabinok, amelyekből nézve mindenki más a valóság hol jobban, hol rosszabbul sikerült lenyomatának hat.

– Azelőtt nem utáltad ennyire a szilvesztert – mondja Basildon. – Akkoriban volt vagy három fellépésetek is egy éjszaka.

– Öt! Az utolsó évben három városban, öt különböző helyen léptünk fel. És abból kettő szabadtéren! Az első hakni lement rendben, tulajdonképpen a második is, még éjfél előtt. Utána viszont jöttek a kisebb falvak. Mit tudtuk mi akkor, mit érdemes elvállalni és mit nem, igent mondtunk mindenkinek, aki kíváncsi volt ránk. A harmadik helyen aztán majdnem egymásnak esett a szervezőnk meg a helyi önkormányzat embere, aki felelős volt a műsorért. Ott még Dani is azzal fenyegetőzött, hogy nem lépünk fel ilyen körülmények között. A nyílt utcán összeraktak valami raklapokból egy színpadot, szakadt a hó, öltöző nem volt. De megcsináltuk a műsort. Csakhogy az a helyi paraszt vitatkozni kezdett, mondván ő másfél órára tervezett be minket, azonnal húzzunk vissza a színpadra.

Dani sokáig nem volt hajlandó elfogadni, hogy Judit kidobta. Épp a terhesség alatt? Hát hogy akarja ez a nő egyedül végigcsinálni ezt a tortúrát! De Judit elszánt volt, és leszámítva a vajúdás legnehezebb perceit a SOTE 2-es számú klinikáján egy langyos őszi délutánon, utólag nem is igen kérdőjelezte meg döntése helyességét. Dani sem volt még harminc, és nem szerepelt tervei közt a gyerekvállalás. Judit egyetlen vizsgálatra sem vitte magával, de ezen a férfi nem háborodott fel. A szülés utáni hetekben-hónapokban aztán ismét gyakoribb vendég lehetett náluk (Judit visszaköltözött az anyjához egy belvárosi gangos ház harmadik emeletére; két babakocsijukat is ellopták a földszinti biciklitárolóból, hiába védte lakat a rácsos ajtót). Nézhette a lányát, rázhatta a csörgőt a feje felett, amitől az többnyire sírásba fogott, de kávéval azért már nem kínálták.

Réka ötéves volt, amikor apját először gyanúsították meg prostitúcióval összefüggő bűncselekmények elkövetésével, nyolc, amikor kitelepült Londonba, ahol pizzériát nyitott, és tizenkettő, amikor az ottani bűnözők felől érkező életveszélyes fenyegetések kapcsán felmerült benne az elmúlás gondolata, s hirtelen felindulásból érdeklődni kezdett gyermeke hogyléte iránt. Lelkesedése idővel csillapodott ugyan, ám jelenleg így is kiegyensúlyozottabb a viszonyuk, mint azt a születés előtti hónapokban jósolni lehetett. Tudják mind, kapcsolatuknak kifejezetten jót tesz a távolság. Dani pár évente hazalátogat, Réka azonban csak egyetlen alkalommal járt kint nála, és nem volt lenyűgözve apja életkörülményeitől, legkevésbé attól a nála tíz évvel idősebb szenegáli nőtől, akivel együtt él. A férfi hosszan, Réka számára feleslegesnek tűnő részletességgel számolt be róla, hogy gyereket szeretnének, és tesznek meg mindent ennek érdekében.

– Nem is volt annyi számotok. Ha háromszor mentek végig az életműveteken – forgatja meg a szemét leheletfinoman Milos –, akkor sem tett volna ki a műsor másfél órát.

Judit leinti.

Egyedül Virágnak vannak emlékei a félig-meddig-sztár Juditról, a két férfi kitart amellett, hogy soha nem hallottak róla azokban az években, amikor állítólag ismert volt. Judit ezt hiszi is, meg nem is.

– Szóval nem akart fizetni – folytatja Judit. – Én amilyen gyorsan csak tudtam, bevágtam magam az autóba, de ezek hárman, a Dani, a szervezőnk meg az önkormányzat embere még sokáig üvöltöztek egymással. Időnként letekertem az ablakot annyira, hogy kikiabáljak, hogy menjünk már, de nem is figyeltek rám. Aztán mintha mindenki belefáradt volna a vitába, de még mindig nagyon gesztikuláltak. Nem is tudom, mi lett a vége, kaptunk pénzt vagy sem, csak el akartam húzni minél előbb. De ez semmi volt ahhoz képest, ami utána várt ránk. Egy igazi faluvégi kocsma. Se színpad, se biztonságiak. Még mikrofonjuk sem volt elég.

– Nem mintha szükségetek lett volna rá – szúrja közbe Milos.

– Valami nyilván kellett a kezembe. Bár teljesen mindegy lett volna azoknak. Állatok voltak. Vadállatok, mind egy szálig. Sokan egészen fiatalok, tizenéves, mint később megtudtam, főként intézetis kölykök, nem is üvöltöztek, inkább hörögtek büdösen az italtól, izzadtságtól. De tényleg egy kocsmát képzeljetek el, olyat, ahová nappal se mennétek be! Zsíros kenyér volt az emberek kezében. A pofájukból lógott a lila hagyma és az ujjaikat szopogatták. A gyomrom felfordult a látványuktól is. Voltak köztük egészen nagydarab, izmos példányok, de a véznák is félelmetesnek tűntek a véreres szemükkel. Végül találtunk egy tönkrement mikrofont a kocsi csomagtartójában. Egyszerűen elindították a CD-nket, mi pedig megpróbáltuk ráhúzni, amit begyakoroltunk. Ott, a kocsma közepén, ahol eleinte még úgy-ahogy kialakítottak nekünk egy rémisztően szűk kört, hogy azon belül ugráljunk. De azonnal repültek felénk a sörök, folyt a hajamból. Szóval Daninak nem jutott mikrofon, de megszokásból úgy tartotta a kezét, mintha lenne benne, és a markába tátogott. Néha meg csak csukott szemmel hadonászott, pedig épp az ő része ment. Aztán egy ilyen részeg gyerek beugrott a körön belülre és rámarkolt a mellemre, majd elszaladt, a többiek meg röhögtek. Tíz perc után azt láttam, hogy tőlem egy méterre valaki kést ránt, hozzányomja egy másik nyakához és leteperi a földre. Rémülten néztem körbe, azt vártam, hogy leállítják a zenét és felkapcsolják a villanyt. De azt se tudtam, kit keressek a tekintetemmel. Próbáltam felidézni, hogy ki fogadott minket, amikor odaértünk, de összefolyt a fejemben minden. A zene ment tovább, Dani semmit nem vett észre az egészből, a késes ember eltűnt, az is, akit megtámadott. Valahogy vége lett. Láttam, hogy Danira nem számíthatok. Igyekeztem magam után rángatni, hogy elhagyjuk a helyet, de persze ezek a férgek körbevettek, még mindig kiabáltak, és most már azon versenyeztek, ki tud a szoknyám alá nyúlni. Többeknek sikerült.

Ezekben az alkalmazásokban képtelenség egymás szemébe nézni, mindig kérdéses, hogy ki kire figyel éppen. Ami egyúttal remek lehetőség is. Basildon feszengés nélkül nézheti Virág mozdulatlan arcát a maga kis négyzetében. Úgy tűnik, otthon többnyire copfba kötött hajjal teszi a dolgát, legalábbis a képernyőn mindig így tűnik fel, miközben a személyes találkozások alkalmával csaknem kivétel nélkül kiengedett hajjal jelenik meg. Jelenthet ez valamit? Bizonyára csak valami praktikusság, amit a rövid hajúak nem érthetnek.

Virág az előtte lévő asztalra könyökölve néz a kamerába, félig összezárt ujjai a halántéka táján pihennek, a kéztő finoman tolja fel az arcizmokat az arccsont felé. Láthatóan figyel, de nem lehet biztosan tudni, hogy Judit történetére, vagy valami másra. A szeme mindenesetre nem mozog, vélhetően egy pontra koncentrál a képernyőjén. Basildon arra gondol, talán ő az a pont. Egyszer csak az addig könyöklő karját leengedve felemel egy poharat és beleiszik. A pohár eddig is ott volt? Kamerán kívül? Olyan szögben, fókusztalanul, hogy Basildonnak nem tűnt fel? A képminőség nem kedvez a részleteknek, így csak találgathatja, hogy mi van benne, valamilyen alkohol, talán üdítő, víz. A szája szélét most egyértelműen mosolyra húzza egy másodpercre. Vajon mire reagált így? Az elhangzottakra vagy neki szólt a mosoly?

– Az utolsó fellépés előtt már zokogtam a kocsiban – folytatja Judit. – Mínusz tíz fok lehetett, mögöttünk volt vagy 250 kilométer. Emlékszem, ahogy a hátsó ülésen üvöltök a színpad mögött parkoló Suzukiban. A festék, ami másfél óránként új réteget kapott, teljesen szétfolyt az arcomon és tudtam, ha most kinyílik a kocsi ajtaja, az egész mocsok rámfagy, és talán soha többé nem lehet majd lekaparni. Semmi mást nem tudtam kimondani, csak hogy én nem megyek, nem megyek. Ezt ismételgettem, az a tetű meg, hogy dehogynem jössz! Mentem. Semmire nem emlékszem abból a húsz percből a színpadon. De tudom, hogy felmentünk és azon az éjjelen ötödszörre is előadtuk ugyanazt a műsort. Lehet, hogy ugyanúgy mosolyogtam, ahogy órákkal korábban az első fellépésen. De az is lehet, hogy csak dermedten álltam és bámultam az embereket, miközben a hangfalakból hallottam a saját énekhangom és annyira sokkolódtam, hogy az agyam törölte az egész emléket.

– Nos, legalább nem tartott sokáig – vigasztalja kis csönd után Milos, bár nem nyilvánvaló, hogy az éjszakára, vagy Judit teljes énekesnői karrierjére érti.

Virág ismét elmosolyodik, így tesz Basildon is. Judit kimerült a mesélésben. Mintha nemcsak a rossz emlékek felidézésébe fáradt volna bele, de talán sosem sikerült feldolgoznia, hogy akkor és ott minden félrement. Talán ha fiatalon, tele energiával valamivel erősebben szorítja össze a fogát, ha jobban észnél van, ha túlteszi magát ezeken a megaláztatásokon, akkor folytatódhatott volna a karrierje. Az évek alatt néha egészen biztos volt benne, hogy hibát követett el, máskor meg sikerült megbékélnie azzal, ami számára jutott.

– Aznap reggel még együtt voltunk azzal a gecivel – folytatja Judit. – Talán Réka is akkor jött össze. Sőt, egész biztos, mert soha többé nem engedtem neki, hogy hozzámérjen. Rohadjon meg az emléke is!

3.

Az ég aljának apokalipszisvöröse csak megmutatja magát, a felhők hasát hamarosan szokatlanul vidám, reményteljes barackszín vonja be, így vonulnak nehézkesen, mintha hernyók húznák maguk után dél felé, míg mögöttük az ég egyre kékebb és kékebb árnyalatban ragyog.

Basildont váratlanul megérinti az a fajta izgalom, amit gyerekkorában egy-egy nyár eleji kirándulás reggelén érzett, amikor a korai kelés után sietve igyekeztek a pályaudvarra, hogy onnan aztán ragadó, barna ülések közé zárva robogjanak olyan helyeken át, amiket klasszikusan tájnak szokás nevezni, nem csak utcáknak és tereknek.

A felhők eltűnnek, szétkent tejmaradékokat hagyva a szikrázó égen. A korábbi színfesztivál helyén fény és árnyék játéka marad csak.

Az albérlet egy négyemeletes ház legfelső emeletén van, 14-es lakás. 14-es a 15-ből. Középső lakás, tőle jobbra és balra is egy-egy szomszéd, legalábbis egy-egy ajtó. Lift nincs. A könyveit felcipelni volt a legkeményebb feladat. A videókonferencián azon viccelődtek a kollégái, hogy épp aznap jelent meg egy cikk, miszerint a könyvespolc elől bejelentkezni az online megbeszélésre egy bevett manipulációs technika.

A második emeleten a lépcsőn három kis méretű ültetett virág, apró világoszöld levelekkel, fokonként egy dísztelen cserépben, rendezetten a fal mellett, mint akiket rossz magaviseletért kizártak a lakásból, s most őszinte bűnbánatot gyakorolva keresik a visszatérés lehetőségét még vacsora előtt. Összesen ha három emberrel találkozott a lépcsőházban ez idáig. Mindig ugyanaz a göndör hajú, homályos tekintetű, ötvenes férfi lestrapált öltözékben, néha rozoga biciklijén érkezik, néha azzal távozik, vagy csak szembejön a lépcsőn és motyogva köszön cérnahangján. A minap látta is kijönni egy lakásból, de hogy a második vagy harmadik emeleten, nem tudja már. Egy korábbi alkalommal pedig be kellett kopognia egy nőhöz az elsőn, kopogj a lányhoz, mondta a telefonba a főbérlő, ő odaadja a kapukulcsot. Kiderült, hogy a főbérlő lánynak nevez kortól függetlenül mindenkit, aki nő, az első emeleti lány is ötven körül járhatott, még ha vidáman csilingelő hangja és eleven tekintete fiatalos aurát vont is köré. A kulcsot készségesen átadta, minden gyanakvás nélkül. Pedig előre felkészült rá, hogy a legkedvesebb hangját elővéve mutatkozik be, mondja el, hogy ő az új lakó a negyedikről, Annamária, a főbérlő, a ház több lakásának is tulajdonosa, bizonyára említette, hogy jönni fog a kulcsért. A lány, az asszony, nem kérdezett semmit, melegen mosolygott, és a köszönés előtt már nyújtotta is a kulcsot. A harmadik, akivel már volt alkalma találkozni, a szomszédja, a tőle jobbra lévő ajtó mögül, egy hetven körüli úr, akinek vörös arcbőrén fehér szakáll világított. Akár a biciklis távoli rokona is lehetne, de ennek tekintete legalább kifejezett valamit találkozásukkor, ha többet nem is, mint hogy ébren van, tudatában a reggelnek s Basildon jelenlétének.

Ezt a három embert sikerült eddig beazonosítania, a többi emelet lakói az ismeretlenségbe burkolóznak előtte. Tizenegy további lakás. Pedig a mindennapok zörejei nem hagynak kétséget afelől, hogy azokat is lakják. Az emeleten gyakran érezhető dohányfüst forrását a már megismert szomszédjának ajtaja mögül sejti. Talán mert a másik oldalról, ahonnan még nem látott élő embert kijönni, időről időre harsány ordítás hallatszik. Basildon valahogy úgy képzeli, hogy az őrült és – vélhetően – a felesége nem dohányoznak. Hogy bolond is, meg cigizik is, ez a kettő együtt valahogy sok. A szakállas pedig igen. A kiabálás nem mindig jelent egyértelműen veszekedést, néha úgy tűnik, mintha az arctalan szomszéd természetes hanglejtése fejezne ki ilyen agressziót, s a szóhasználata egyszerűen csak telítve lenne káromkodásokkal. Mintha csak temperamentum kérdése volna az egész. Máskor azonban egyértelműen hallani lehet, ahogy a hang tulajdonosa kikel magából, számonkér, veszekszik. Eleinte biztos is volt benne, hogy szomszédja veri a másikat. Így nem lehet beszélni valakivel, ilyen hang csak fizikai erőszak kísérője lehet. A nő hangját sosem hallja.

Nem tud visszaemlékezni, mit álmodott az éjjel. Milyen bosszantó, amikor az ember mindenáron fel akarja idézni, de nem sikerül. Többször is előfordul vele, hogy egy rossz álom után szinte kapkodni kezd ébredéskor, azért, mert ott, alvás közben olyan szorongás fojtogatta, ami csak hitte magáról, hogy nyerésre áll, valójában lelepleződött, csaknem elkapta, nevén nevezte, márpedig onnantól kezdve az megszűnik foltszerű rémnek lenni, onnantól, hogy a körvonalak konkretizálódnak, már az ő ujjai szorítják a nyakát amannak. Éveket töltött azzal, hogy nyakon csípjen egy ilyen bujkáló szorongást, előtte nem is hitte volna, hogy az álom mennyire jó terepe lehet a tettenérésnek, pedig logikus! Aztán felébred és még ott kavarog benne az érzés, amit már ismernie kellene, de nem megy, elveszett, ott maradt az álomban, nincs kontúrja, nincs nyaka, amiből kinyomná a szuszt, nincs neve sem, csak a köd marad, az áttetsző maszat a tudatban és talán kicsit a szív körül is.

Időnként még előfordul, hogy hiába ragad le a szeme este, bólint bele egy könyvbe, adja fel a küzdelmet a képernyővel, ezután leoltva a villanyt mégsem képes elaludni. Ilyenkor éjjel kettő körül már biztosan tudja, hiába minden erőfeszítés. Pedig nem is zaklatják tudatát semmilyen rossz gondolatok, aggodalmak, félelmek. Ilyenkor nyúl az altatóhoz. Talán még nem járt le a szavatossága.

Negyedik napja nem iszik kávét. Időnként kitalál egy kúrát, még ha nem is biztos benne, hogy mit remél tőle. Ilyenkor megvon magától különböző károsnak tartott anyagokat, most például úgy határozott, egy hónapig nem vesz magához se kávét, se cigarettát, se alkoholt. Az ilyesmit január 1-én szokás kezdeni, ő most kicsit későn kapcsolt. Na és.

Negyedik nap. Úgy érzi, ahhoz, hogy végigmenjen ezen az úton, két nagy akadályt kell legyőznie. Az egyik, hogy világossá tegye maga előtt, mire számít ettől. Tudniillik, ha az ember azt se tudja, mit akar, akkor honnan tudná, hogy elérte? Miben bízik az, aki csak ténfereg a világban, remélve, hogy valahol valami majd megszabadítja – mitől is? Csökkenni fog a vérnyomása? De hát nem is magas. Sőt. Vélhetően épp az alacsony vérnyomás miatt fáj a feje már két napja rettenetesen, amit szokatlanul nehezen gyűr le a fájdalomcsillapító, sokkal nehezebben, mint ahogy egy másnaposságot szokott. Eddig tehát egy érzékelhető változás következett be a szervezetében, az se kívánatos. Nem tudja megfogalmazni, mi lenne az eredmény, amit elérni, igazolni készül. Vagy szoktak úgy is kísérletezni, hogy csináljunk ezt-azt, aztán meglátjuk, hátha lesz valami?

A másik, amit észrevett, hogy unatkozik. Nem volt korábban tudatában annak, hogy a kávézás és a cigarettázás ennyire konkrét programként vannak jelen a mindennapjaiban. Azt hinné az ember, ezek csak amolyan pótcselekvések, vagy olyasmi, mint a háttértelevíziózás. De kiderült, hogy meginni egy kávét, elszívni egy cigarettát számára nem egyszerűen el nem hagyható rituálé, de végeredményben az egyetlen dolog, ami még egyáltalán érdekli a mindennapokból.