Originally published by Tyndale House Publishers, Inc. as

In-Law Relationships. The Chapman Guide to Becoming Friends with Your In-Laws by Gary Chapman

Marriage Saver Series #6: In-Law Relationships, Hungarian

Copyright © 2011 by Gary Chapman.

Hungarian edition © 2023 by Harmat Publishing Foundation with permission of Tyndale House Publishers, Inc.

All rights reserved.

Minden jog fenntartva.

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Második, átdolgozott kiadás.

Fordította: dr. Mirnics Zsuzsanna

ISBN (epub) 978-963-288-757-9

ISBN (mobi) 978-963-288-758-6

Ha másképp nem jeleztük, a bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliájának javított kiadásából vettük (ÚF, 2001).

Tartalom

Bevezető gondolatok

A harmonikus kapcsolatok hét alapelve

1. Hallgassuk meg a másikat, mielőtt beszélnénk!

2. Sajátítsuk el a tisztelet művészetét!

3. A magunk nevében beszéljünk!

4. Próbáljunk egyezkedni!

5. Kérjünk, ne követeljünk!

6. Ajándékozzuk meg a másikat szabadsággal!

7. A legfontosabb a szeretet

Zárógondolatok

Emlékeztető

Jegyzetek

A szerzőről

Bevezető gondolatok

Az elmúlt harminc év során kliensek egész sora osztotta meg velem a rokonaival, az apósával vagy anyósával, menyével vagy vejével, illetve sógorával vagy sógornőjével folytatott küzdelmét:

A feleségemnek szoktak pénzt adni a szülei, hogy megvehessen olyan dolgokat, amiket mi nem engedhetünk meg magunknak. Neheztelek rájuk ezért. Szeretném, ha élhetnénk a saját életünket.

Anyósom állandóan dirigál, hogyan főzzek. Házasságunk előtt öt teljes éven át elláttam magam. Azt gondolom, tudok főzni. Nincs szükségem a konyhai tanácsaira.

Anyósom és a sógornőim minden szombaton együtt reggeliznek, és engem még sohasem hívtak, pedig tudják, hogy az én szüleim és a testvéreim több mint kilencszáz kilométerre laknak. Úgy érzem, ki vagyok zárva a világukból.

Amikor apósom nálunk vacsorázik, kizárólag a sportról, a munkájáról és a hírekről lehet vele beszélgetni. Sosem érdeklődik az életünkről, érzelmileg teljesen távol áll tőlünk.

A sógorom próbálja irányítani a férjemet. Öt évvel idősebb nála, és talán mindig is így volt, engem azonban ez nagyon zavar.

A vejem lényegében elrabolta a lányunkat. Amióta összeházasodtak, nem engedi részt venni a családi összejöveteleken.

Amikor apósomék vendégségbe hívnak, mindig jelen van az összes gyerekük családostul. Bárcsak meghívnának egyszer csupán minket, kettőnket!

Megőrjít a sógornőm. Rendszeresen utasítgat, hogyan neveljem a gyerekeimet, pedig ő egyedülálló. Mégis, mit tudhat a szülői szerepről?

Kínos érzés, hogy a családi összejövetelekre csak a sógornőmet és a sógoromat hívjuk meg. Anyósom és apósom elváltak, de róluk sem feledkezhetünk meg.

A férjem szülei bejelentés nélkül szoktak beállítani hozzánk. Előfordul, hogy éppen akkor, amikor valamit sürgősen el kell intéznem. Szeretném, ha tiszteletben tartanák az időbeosztásunkat.

Valószínűleg mindannyian fel tudunk sorolni néhány, az előbbiekhez hasonló panaszt és nehézséget a saját életünkből. A házastárs családjával kapcsolatos konfliktusok leginkább az irányítás, a közbeavatkozás, a megfelelőnek ítélt viselkedés, valamint az értékek és a hagyományok ütközése körül alakulnak ki. Könyvem célja, hogy gyakorlati ötleteket adjon, hogyan birkózzunk meg ezekkel a kihívásokkal, hogy optimális kapcsolatot alakíthassunk ki a rokonainkkal.

Amikor két ember házasságot köt, nemcsak egymással, hanem a kiterjedt családdal is kapcsolatra lépnek, amely anyósból, apósból, illetve sógorból és/vagy sógornőből áll. A házastárs családtagjai sokfélék lehetnek külső megjelenés és személyiség szempontjából egyaránt. Újdonsült rokonainkkal együtt családi hagyományok és kapcsolati minták sorával találkozunk. Akárhogyan is közelítsünk a rokonsági kapcsolatokhoz, abban mindannyian egyetértünk: minden család különbözik a másiktól. Ezek a különbözőségek pedig kapcsolati nehézségekhez és megoldandó feladatokhoz vezetnek.

Ha a házastársak családjainak sikerül alkalmazkodniuk egymáshoz, harmonikus viszonyok alakulnak ki. Ellenkező esetben komoly megpróbáltatásoknak nézünk elébe. A fiatal házasoknak leggyakrabban a másik fél szüleivel szokott meggyűlni a bajuk. Pedig a rokonoknak támogatniuk kellene a párt, és semmiképpen sem elválasztani egymástól a fiatalokat.

A rokonsági kötelékek bibliai eszménye a szabadság és a harmónia. Ahhoz, hogy ezt az optimális állapotot a család elérhesse, szükség van mind a fiatal pár, mind a szülők elhatározására.

A fiataloknak egyszerre kell leválniuk a szülőkről és mégis elköteleződniük mellettük.

Leválás a szülőkről

A Bibliában így olvashatjuk: „Ezért a férfi elhagyja apját és anyját, ragaszkodik feleségéhez, és lesznek egy testté.”1 A házasság a szülők „elhagyását”, valamint férj és feleség „egy testté válását” jelenti. Megváltozik a lojalitás. Gyermekkorunkban, amíg fel nem nőttünk, a szüleinkhez tartoztunk, a házasságkötés után pedig a partnerünknek tartozunk hűséggel.

Ezt a változást gyakran nevezzük a „lelki köldökzsinór” elvágásának. Ha egy férj életében az anyja és a felesége érdekellentétbe kerül, kötelessége a felesége mellé állni. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy az édesanyjával nem kell szeretettel bánnia, csupán azt, hogy már nem ő a meghatározó személy az életében. A szülőkről való leválás rendkívül fontos. Lelki elszakadás nélkül egyetlen házaspár sem bonthatja ki teljesen a kapcsolatában rejlő lehetőségeket. A következő fejezetekben ezt az elvet törekszünk alkalmazni.

A szülőkről való érzelmi leválás elve talán egyetlen területen sem annyira alapvető, mint a döntéshozatalnál. Mindkét fél szülei a kapcsolat számos területén adhatnak tanácsot. Valamennyit érdemes fontolóra venni, ám végül önálló döntést kell hozni. A pár nem engedheti meg, hogy a szülők olyan megoldást erőltessenek rá, amely számára nem megfelelő.

Elköteleződés a szülők mellett

A házasság másik alapelve a szülők tisztelete. Az ókori Izrael számára megfogalmazott tíz parancsolat egyike így hangzik: „Tiszteld apádat és anyádat, hogy hosszú ideig élhess azon a földön, amelyet Istened, az Úr ad neked!”2 Az Újszövetségben Pál apostol is megerősítette ezt az elvet. „»Tiszteld apádat és anyádat«: ez az első parancsolat, amelyhez ígéret fűződik, mégpedig ez: »hogy jó dolgod legyen, és hosszú életű légy a földön«.”3

A tisztelet szó megbecsülést jelent: figyelmességet és jó szándékot. Egy asszony azt kérdezte tőlem: „A szüleim életvitele nem éppen tiszteletre méltó. Hogyan tisztelhetném őket, ha nem értek egyet azzal, amit tesznek?” Való igaz, nem minden szülő élete elismerésre méltó. Miután azonban mindnyájan Isten képmását hordozzák, továbbá életet adtak nekünk, megilleti őket a tisztelet. Talán nem értünk egyet az általuk választott életmóddal, az embert mégis tisztelhetjük bennük, még akkor is, ha a magatartásukat nem becsüljük. A szüleinknek és házastársunk szüleinek mindig adjuk meg a tiszteletet! A házasságkötést követően sem szűnik meg ez a felelősségünk.

De hogyan is fejezzük ki a hétköznapokban a szüleink iránti tiszteletünket? Például azzal, hogy fenntartjuk velük a kapcsolatot – meglátogatjuk őket, telefonálunk, e-mailt küldünk. Ezzel azt az üzenetet közvetítjük feléjük, hogy „Továbbra is szeretlek benneteket, és szeretném, ha részesei maradnátok az életünknek.” A szülők elhagyása nem jelentheti azt, hogy hátat fordítunk nekik. A rendszeres kapcsolattartás a szülők iránti tisztelet kimutatásának egyik formája. Ha nem kommunikálunk velük, az azt fejezi ki: „Többé nem törődöm veletek.”

A szülők tiszteletének egy másik módjára az Újszövetség hívja fel a figyelmünket. „Ha pedig egy özvegyasszonynak gyermekei vagy unokái vannak, ezek tanulják meg, hogy elsősorban a saját házuk népét becsüljék meg, és hálájukat szüleik iránt róják le, mert ez kedves az Istennek.”4 Fiatalkorunkban a szüleink gondoskodtak fizikai szükségleteinkről. Ahogy idősebbek lesznek, mi tartozunk nekik ugyanezzel. Amikor tehát erre szükség mutatkozik, akár fizikai értelemben is vállalnunk kell a gondoskodást. Pál apostol így fogalmaz: „Ha pedig valaki az övéiről és főként háza népéről nem gondoskodik, az megtagadja a hitet, és rosszabb a hitetlennél.”5 A szüleink iránti tiszteletet tettekkel is tanúsítanunk kell.

A szülők nézőpontja

Ha gyermekeink házasságban élnek, jó, ha emlékezetünkbe idézzük a nevelésük során követett céljainkat. Gyermekeinket születésüktől kezdve függetlenségre neveljük – vagy legalábbis ezt kellene tennünk. Megtanítjuk őket főzni, mosogatni, bevetni az ágyat, megfelelően öltözködni, a pénzzel bánni és felelős döntéseket hozni. Megismerik mellettünk a tekintély tiszteletét és az egyén értékességét. Röviden, törekszünk rá, hogy érett személyiséggé váljanak. Azt szeretnénk, hogy később önállóan is boldoguljanak.

Újszülöttként mindenben tőlünk függtek, majd felnőttként függetlenné váltak tőlünk. A fiatal házasokra úgy kell tekintenünk, hogy ők a saját útjukat járják. Nem kényszeríthetjük rájuk a saját akaratunkat. Partnerként kell tisztelnünk őket.

Mindez azonban nem jelenti azt, hogy házasságban élő gyermekeinknek többé ne segíthetnénk. Ám amikor segíteni szeretnénk, meg kell kérdeznünk tőlük, hogy szükségük van-e ránk. A kéretlen ajándék inkább teher. A szülők néha olyan anyagi segítséget nyújtanak házasságban élő gyermekeiknek, amivel olyan életszínvonalhoz segítik őket, amelyet azután maguk nem tudnak fenntartani. Ez a szokás nem a függetlenségüket erősíti. Nem helyes az sem, ha a szülők ajándékaikat gyermekeik befolyásolására használják fel. A „Veszünk neked egy új autót, ha…” típusú mondatokat nem az ajándékozás szándéka, hanem a manipuláció vezérli.

A szülők néha jó tanácsokkal próbálják ellátni házasságban élő gyermekeiket. Alapszabály, hogy csak kérésre adunk tanácsot. Ha tehát a gyerekeink nem kértek bölcs útmutatást, ám mégis erős késztetést érzünk véleményünk megosztására, legalább kérjünk rá engedélyt. „Megoszthatnám veletek, hogy mit gondolok a dologról?” Kéretlen tanácsokkal nem lehet bensőséges kapcsolatot építeni.

A szabadság és a harmónia elérésére törekszünk. A házastársak meghitt kapcsolatához szükség van arra az érzelmi melegségre, amit a szülőkkel való egészséges viszony tud biztosítani. A szülőknek pedig a fiatal pár szeretetére van szükségük. Az élet túl rövid ahhoz, hogy tönkrement kapcsolatokban töltsük. Házasságban élő gyermekeinkkel ugyan nem mindig értünk egyet, de akkor is becsülhetjük őket, és tiszteletben tarthatjuk döntéseiket.

A harmonikus
kapcsolatok
hét alapelve

Tehát pontosan hogyan is alakíthatunk ki harmonikus rokoni kapcsolatokat? A következőkben hét alapelvet osztok meg, melyek segítségével gyökeresen változtathatunk a házastársunk családjával, illetve gyermekünk házastársával és családjával való viszonyunkon.

Mondanivalómat szándékosan fogtam rövidre, hiszen mindannyian meglehetősen elfoglaltak vagyunk. Két óránál többet biztosan nem igényel ennek a könyvnek az áttanulmányozása. A befektetett idő pedig komoly nyereséget ígér.

A hét bevált elvet ajánlom minden vő, meny, anyós, após, sógornő és sógor figyelmébe. Ha ön is megpróbálja ezeket a tanácsokat alkalmazni a rokonaival való kapcsolatában, biztos vagyok benne, hogy kedvező változásokat fog tapasztalni a hozzáállásukban és a magatartásukban. A fejezeteket gyakorlati feladatok felsorolása zárja. Ha a bemutatott elveket beleszövi a mindennapjaiba, a családban megteremtett tisztelet és harmónia több generáció életét teheti boldogabbá és szeretetteljesebbé. Javaslataim követésével megkezdheti a jó kapcsolatok kialakítását minden családtagjával.

1.

Hallgassuk meg
a másikat, mielőtt
beszélnénk!

Marsha anyósa jómódú asszony, ő maga azonban szerény otthonban nevelkedett, ahol az önfeláldozás és az ajándékozás számított a legfőbb erénynek. A szülei részt vettek a helyi egyházközösségben, és amióta ő az eszét tudta, tanúja volt szülei takarékoskodásának, hogy újra és újra jelentős összeget ajánlhassanak fel az éves adománygyűjtésen. Gyermekkorától kezdve ő maga is eltett valamennyit a zsebpénzéből, hogy hozzájáruljon a szülei adományához.

Két év házasság után kifejezetten frusztrálttá vált az anyósa miatt.

– Anyósom minden hónapban egyszer meghív ebédelni. Mindig örömmel találkozom vele. De ebéd után ragaszkodik hozzá, hogy vásárolni vigyen és megajándékozzon egy új ruhával. Kezdetben értékeltem a nagylelkűségét, ám idővel úgy tűnt, közös ebédeink egyre rövidülnek, míg vásárlásaink belenyúlnak a délutánba. Anyósom soha nem vásárol leárazott holmit, mindig igazán drága ruhákkal lep meg.

Aztán Marsha így folytatta:

– Szerintem meggondolatlanul pazarolja a pénzét, és az az érzésem, hogy szeretné megvásárolni a barátságomat. Amikor pedig közlöm vele, hogy ebben a hónapban nincs szükségem új ruhára, így válaszol: »Minden hölgynek szüksége van új ruhára, mert az felfrissíti a lelket.« Hát az enyémet aztán nem! – csattant fel Marsha. – Neheztelek rá emiatt. Miért nem adja ezt a pénzt olyanoknak, akik valóban rászorulnak? A gardróbom tele van ruhával. Nem akarom megsérteni az anyósomat, de szeretném, ha a kapcsolatunk nem a vásárlás körül forogna. Kedves, nyugodt, ráérős együttlétre vágyom vele. Érdekelne, hogy milyen volt a gyerekkora… hogy apósommal mivel küzdöttek házasságuk első éveiben… és hogyan érezte magát kisgyerekes anyaként. Mindig csak a golfozásról beszél nekem, meg a bridzspartikról. Néha úgy érzem, rendkívül magányos, amit a vásárlással próbál kompenzálni. Nem tudom. Mindenesetre szeretném, ha a kapcsolatunk sokkal őszintébb lenne.

Marsha mindezeket a gondolatokat és érzéseket magában tartotta. Egyszer megpróbálta őket megosztani Robbal, a férjével, de ezt a választ kapta:

– Hadd vegyen neked ruhákat az anyám! Így mutatja ki az irántad érzett szeretetét.

Lehet, hogy Robnak igaza volt, de édesanyja ebben az esetben nem vett észre valami fontosat. Marsha nem érzi a szeretetét, hanem neheztel rá.

– Megpróbálta már elmondani az anyósának, hogy mit gondol és érez? – kérdeztem Marshát.

– Nem igazán – válaszolta. – Elsöprő személyiség. Többnyire ő beszél, és csak ritkán kérdez, olyankor pedig az az érzésem, hogy meg sem hallja, amit mondok, máris a következő mondaton jár az esze. Feszültté válok a társaságában.

Nyilvánvaló volt előttem, hogy ez az „anyósprobléma” Marsha kezdeményezése nélkül nem fog megszűnni. El kell terveznie, hogy mit fog tenni.

– Nem mondhatom neki egyszerűen azt, hogy neheztelek rá – tűnődött Marsha. – Nem is utasíthatom vissza az ebédmeghívását. Ez az egyetlen alkalmunk a találkozásra. Ha pedig megmondom neki, hogy nem akarok több ruhát, félek, hogy ezzel megbántom. Valójában fogalmam sincs, mit tegyek. Ezért vagyok itt.

– Örülök, hogy eljött – bátorítottam. – Csodát tenni ugyan nem tudok, de van egy ötletem. Következő alkalommal, amikor együtt ebédel az anyósával, fogalmazzon a következőképpen: „Még mielőtt vásárolni indulnánk, kérdeznék tőled valamit. Egy egytől tízig terjedő skálán mennyire élvezed azt, amikor vásárolni viszel engem?” Amennyiben válasza nyolc, kilenc vagy tíz (amire én gyanakszom), tegye fel a következő kérdést: „Miért jelent neked ilyen nagy örömöt a velem töltött idő?” Jól figyeljen a válaszára! Azután ismételje el azt, amit hallott, és kérdezzen rá, hogy pontosan értette-e. Például így: „Abból, amit mondtál, megértettem, hogy azért szeretsz nekem vásárolni, mert a házasságod kezdetén az anyósod nem törekedett arra, hogy örömöt szerezzen neked, és ez bántott téged. Azt szeretnéd, hogy a mi kapcsolatunk más legyen. Jól értelek?” Folytassa tisztázó kérdésekkel egészen addig, amíg világossá nem válik ön előtt anyósa vásárlási hóbortja.

Azután fejezze ki a köszönetét azért, amit önért tesz! Amikor már érti a motivációját, úgy vélem, ezt könnyebben meg tudja tenni. Mondja el neki, hogy őszintén értékeli a figyelmességét és a kedvességét. Mondja el azt is, hogy ez a beszélgetés sokat jelentett önnek, és úgy érzi, közelebb kerültek egymáshoz és még jobban becsüli őt. Aztán menjenek el vásárolni, és engedje meg az anyósának, hogy vegyen önnek, amit csak akar!

A következő alkalommal, amikor együtt ebédelnek, tegyen fel további kérdéseket! Mondja el, mennyire élvezte a beszélgetést legutóbb, és ha nincs ellenére, akkor szeretne mást is megtudni az életéről. Megkérdezheti például: „Milyen családban nőttél fel? Miket csináltál középiskolás korodban? Hogyan ismerkedtetek meg a férjeddel? Hogyan döntöttétek el, hogy összeházasodtok? Milyenek voltak házasságotok első évei? Mi okozta a legnagyobb örömet a házasságotokban és a családotok életében?” Ennyi kérdés valószínűleg túl sok egyetlen beszélgetéshez, de válasszon közülük! Ön szeretné jobban megismerni a férje édesanyját – magyaráztam Marshának –, ennek pedig az a módja, hogy kérdéseket tesz fel neki, és meghallgatja a válaszait. Fogalmazzon meg tisztázó kérdéseket, hogy megbizonyosodjon arról, valóban érti őt! Például: „Jól értem, hogy sok fájdalmat okozott az édesapád viselkedése?” Bármit mond, ismételje el a hallottakat kérdés formájában, és adjon lehetőséget a tisztázásra. Juttassa kifejezésre, milyen nagy örömmel tölti el a beszélgetés, és mennyire értékeli, hogy mesél magáról! Aztán menjenek el vásárolni!

Amikor a harmadik hónapban is ebédelni hívja az anyósa, mondja azt neki: „Már alig vártam, hogy találkozzunk! Olyan jó volt veled beszélgetni a múltkor. Van egy ötletem. Már egy ideje el szeretnék menni egy új képzőművészeti kiállításra a belvárosba. Mit szólnál, ha ebéd után megnéznénk azt a tárlatot a vásárlás helyett?” Ha elfogadja a javaslatát, nyert ügye van. Ha azonban azt válaszolja: „Rendben, ütemezzük be mindkét programot”, ön mondhatja a következőt: „Talán lesz időnk mindkettőre, de kezdhetnénk a kiállítással? Aztán meglátjuk a továbbiakat.” Miután megnézték a tárlatot, dönthetnek arról, maradt-e elég idejük vásárolni. Lehet, hogy ez alkalommal csak futtában vagy egyáltalán nem vesznek ruhát. Egy biztos, a korábbi rutin máris megváltozott.

A negyedik hónapban további fontos témák kerülhetnek szóba. Előállhat például azzal az ötlettel, hogy a jövőben havonta más-más programot szervezhetnének: egyik hónapban mondjuk elmennek vásárolni, a másikban kitalálnak valami más közös tevékenységet. Mondhatja azt is: „Végül is kezd megtelni a szekrényem, és nagy öröm számomra, hogy mostanában mást is csinálunk.” Ha anyósa elfogadja a javaslatát, máris módosított a havi bevásárló túra egyhangúságán.

A következő hónapokban pedig, ha kellő bátorságot gyűjtött, akár azt is javasolhatja, hogy ne önnek, hanem például az egyik barátnője örökbe fogadott kislányának vegyenek ruhát. Később esetleg vásárolhatnak egy-egy nehéz sorsú családnak élelmiszert vagy iskolai felszereléseket alacsony jövedelmű szülők gyerekeinek. Apró lépésekben haladva segíthet az anyósának, hogy adakozási vágyát mindkettőjük számára elfogadható csatornákba terelhesse.

Beszélgetésünk végére Marsha fellelkesült, és azt felelte:

– Rendkívül örülnék, ha annak, amit előrevetített, akár a fele is megvalósulhatna az anyósommal való kapcsolatomban.

A következő hónapokban aztán ezeknek az elképzeléseknek a jó része valóra vált. Anyósával szoros barátságot kötöttek. Megtanulta az ajándékait szeretete kifejezéseként elfogadni, és elmélyültek a beszélgetéseik. Pár hónappal később egy társaságban megismerkedtem az asszonnyal, aki azt mondta: „Marshával való kapcsolatom az egyik legjobb dolog, ami valaha is történt velem az életemben. Nagyszerű, hogy van egy fiam, de még nagyszerűbb, hogy van egy menyem is.” Nem tudom, hogy a fiában mindez milyen érzéseket keltett, az azonban nyilvánvaló, hogy Marshát őszintén megkedvelte ez az asszony.

Marsha története jó példa a meghallgatásban rejlő erőre. A meghallgatás célja, hogy megértsük, mi zajlik mások gondolkodásában és érzésvilágában. Ha már ismerjük az emberek viselkedése mögött meghúzódó okokat, megértőbben viszonyulhatunk hozzájuk. Marshának például megváltozott a hozzáállása az anyósához, amikor megtudta, hogy házasságuk elején meglehetősen kevés pénzük volt, ruhára nem költhetett, és sokszor szégyenkezett az öltözködése miatt. A megértés gyakran megváltoztatja az emberekkel kapcsolatos véleményünket, következésképp a negatív érzéseinket is velük szemben.

Pszichológiai tény, hogy nem tudunk olvasni mások gondolataiban. Ugyan megfigyelhetjük az emberek viselkedését, de mozgatórugóikról mit sem tudhatunk, amíg nem hallgattuk meg őket. Legtöbbünket nem tanítottak meg arra, hogyan hallgassunk meg másokat, ezért gyakran félreértjük rokonaink szándékát. A következőkben megosztok néhány ötletet az eredményes meghallgatáshoz.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel./fax: (1) 466-9896, (1) 386-0865
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Naszádi Kriszta
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítóterv: Müller Péter
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

ISBN [epub] 978 963 288 757 9
ISBN [mobi] 978 963 288 758 6

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License