A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Al Robertson: Crashing Heaven

First published in the United Kingdom in 2015 by Gollancz, a division of The Orion Publishing Group Ltd.

Carmelite House, 50 Victoria Embankment

London EC4Y 0DZ

An Hachette UK Company

Fordította: Varró Attila

Borítófestmény: Havancsák Gyula

Tördelte: Kühne Andrea

Copyright © Al Robertson, 2015

Hungarian translation © Varró Attila, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v1.0

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-367-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Heathernek és Rorynak

[Nézz ki az ablakon, Fist], mondta Jack az elméje legmélyén, hogy ne hallja más, csak a kis bábu. [Hópelyhek.]

Miközben az űrkomp körbekanyarodott, a napfény megcsillant a hópelyhek óriási, jeges testén, olyan fényárba vonva őket, hogy még Hugo Fist szava is elakadt. Tucatnyi lebegett az Állomás előtt tátongó, hideg űrben. A kisebbek, úgy ötszáz méternyire keringve a nagy semmiben, finoman remegő burkolatukkal visszaverték a fényt. A nagyobbak fenséges kristályformáiba fraktálszerkezetek százai sűrűsödtek. Fényük részben a nap tüzéből fakadt, részben saját belső ragyogást árasztottak. Mögöttük ott fortyogott a kihalt Föld, toxikus felhőtengere csorbát ejtett fagyos tökélyükön.

[A Totalitás csatahajórajt küldött az Állomáshoz?], suttogta Fist. [Ezt a háborút tényleg bebuktuk, pajtás!]

[Kelet szerint egy hónapja érkeztek. A béketárgyalóik támogatására.]

[Csak nem fonalon vagy? Belenéztél a hírhálóba? Azt hittem, tojsz az egészre.]

[Látni akartam, mire jövünk haza.]

[Hát persze. Fogadjunk, már maileztél is Andreának. Harry halott, a csaj facér, egyenesen visszahúzol hozzá a Totalitás börtönéből, és még válaszra se méltat?]

Jack mélyen hallgatott. Andrea levelei tartották benne a lelket a fogság utolsó két évében, segítettek elfogadni közelgő halála napi tudatát. Azt hitte, a nő odáig lesz az örömtől, ha megtudja, hogy hazatér az Állomásra. Mégsem válaszolt a jöttét jelző üzenetre, sem az utána következőkre. Jack visszafordult az ablakszem felé.

Az űrkomp a hópelyhek felé tartott. Úgy lebegtek a sötétségben, akár egy jéggé dermedt csillagkép, monitor-drónok rajai őrizték őket. Az Állomás – Birodalom legnagyobb büszkesége – ott gubbasztott mögöttük. Jack hét éven át naponta felidézte magában otthonát. Kilenc kilométer hosszú volt, legszélesebb részén nagyjából két és fél kilométer. Hirtelen minden egyes centijét ocsmánynak látta. A Lakónegyed és a Dokknegyed ikerhengereinek rozsdás szeméthordói két oldalról meredtek ki a Szemölcsből, a kivájt aszteroida úgy ékelődött közéjük, mint valami szennyes titok.

Csupán a Dokknegyed teherkompjai loptak némi szépséget a látképbe. A közelebbi hengeralagút tátongó, kerek szája felett csillogtak hosszú sorokban, amelyek úgy meredeztek szerteszét a Gerincből, mintha rendet akarnának vágni a semmiben. Végig gerincfények pettyezték a bázis vázát, ragyogásuk az Állomás másik Napja volt. A Gerinc végét elnyelte a Dokknegyed, a központi tengely mentén futott végig egészen a Lakónegyed távoli csúcsáig. És persze ott volt a Menny, a Lakónegyed szélén körbefutó kékeszöld gyűrű. Tökéletes fénye túl hideg volt, hogy meghassa Jacket. Öt éve nem tartozott hűséggel a Panteon isteneinek – amióta megtagadta, hogy tovább harcoljon értük.

Az űrkomp finoman irányt változtatott a Dokknegyed felé, mire a gyárak, irodák, lakótelepek és szórakozónegyedek zsúfolt köríve lassan beúszott a képbe. Úgy festett, mintha egy gigászi, félbetört gépezet vénáiból épületek folytak volna szét egy üres henger belső falán, mígnem valami városféleség hegedt a sebre. Még túl messze volt, hogy látni lehessen a részleteit, de Jack emlékei betöltötték az űröket. Felidézte az utcákat, amelyeken felnőtt, mielőtt elhagyta és megtagadta őket. Akár egy kuka belseje, gondolta, majd szomorúan elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, milyen letolást kapna most Andreától a cinikus megjegyzés miatt. Kedvese érte el nála, hogy újra felismerje az utcák szépségét a lopott hónapok idején, amíg együtt voltak. Azután a meteorszikla eltalálta a Holdat, és minden megváltozott. De mostanában is sok mindent köszönhetett neki. Eszébe jutott, milyen régóta nem látta, és egész testében összerándult. Az utolsó heteket már alig bírta ki nélküle.

Fist észrevette a rándulást, de mivel el volt zárva Jack mélyebb érzelmeitől, félreértette. [Már nem kell tartanunk a hópelyhektől. A Totalitás szeme fénye lettünk.]

Jack felsóhajtott. [Csak tudnám, miért], mondta. [Te meg én eleget kicsináltunk közülük.]

[Aztán köpönyeget váltottál, pajtás.]

Az űrkomp elhaladt az egyik nagyobb hópehely mellett. Csillogó, hideg kar nyúlt az ablak felé. Ezüst fények villantak fel a kemény jégkristály mélyén, ahogyan ezernyi gondolat szikrázott végig az ezernyi virtuális elmén.

[Gondolj bele, Jack. Kinyírhattam volna egy ilyet, ha hagyod.]

– Nem – mondta Jack fennhangon. Az egyik őr meghallotta, kurta pillantást vetett rá, majd az üres székre mellette. Jack észre sem vette. Ismét kibámult a Dokknegyedre, utcáin a tegnapok nyomait kutatva.

Az űrkomp lehorgonyzott az Állomás egyik mólójánál. Az őrök bekísérték Jacket a Vámhivatal egyik cellájába. Felakasztotta a kabátját az ajtóra, és óvatosan elhelyezte a Totalitástól kapott kisbőröndjét a cella egyetlen székén. Új öltönyétől viszketett a bőre. Múltak az órák. Csak vizet kapott, enni egy falatot sem. Fist unalmában elaludt, horkolása finom visszhangot vert Jack fejében. Andrea emlékei villantak fel köztük, tele szomorúsággal és veszteséggel. Ismerős gondolatok követték őket. Képtelen volt megérteni, miért nem válaszol. Talán történt vele valami. Talán a segítségére szorul. Meg kell találnia. Pár óra múlva már nagyobb baja is volt ennél. Dörömbölni kezdett az ajtón, és valami ételért kiabált. Nem kapott választ. Megpróbált elaludni, zavaros félálmában a semmi felé zuhant a sötétségen keresztül.

Végül aztán egy új őr felrázta. Végigkísérte egy ablaktalan folyosón, egy apró, vakítóan kivilágított szobába. Egy íróasztal és két műanyag szék állt az egyik sarokban. Kopaszodó, pohos vámhivatalnok feszített mögötte. Megkérte Jacket, hogy üljön le.

[Ne nagyon ugrálj], mondta Jack Fistnek, egy látványos nyújtózkodás és ásítás kíséretében. [Nem örülnék, ha rájönne, hogy megpiszkáltad a rácsodat.]

A tiszt minden szaván hallatszott, hogy a Dokknegyedből való. Élénken beszélt, megjátszott udvariassággal. Miután igazoltatta Jacket, megkérdezte, melyik Panteon-isten védnöksége alá tartozik. – Hát nem csoda, hogy így elcseszte – vágta rá, amikor Jack azt felelte: – Szürke. Majd visszabújt a jó modor mögé, és hozzálátott a kihallgatáshoz.

– Mikor kapta meg Szürkétől a könyvelői minősítését?

– A huszonegyedik születésnapomon.

– Mikor juttatta be az InSecbe?

– Három évvel később.

– Mi volt a feladatköre?

– Harry Devlin felügyelő alá tartoztam mint törvényszéki könyvvizsgáló. Kapcsolatokat kerestem a PárducCár éjszakai mulató és a Björn Penderville-gyilkosság között.

A tiszt felhorkant.

– Miért nem a saját szakértőiket használták?

– Szürke így kívánta, én meg nem tiltakoztam.

[Nekem nem ezt mondtad], morogta Fist.

[Hallgass.]

– Mikor helyezték át a külső rendszerbe?

– A Hold elleni támadás után. A Penderville-ügy alacsonyabb prioritást kapott. Úgy tudom, azóta sem oldották meg.

[Nem mesélsz neki a cuki összeesküvés-elméletedről, Jackie pajtás?]

[Nem. És fogd be.]

– Milyen részlegnél szolgált a SzoftHarcban?

– Az elmeelhárításnál. A Támadó Jellegű Behatolások csoportnál.

A tiszt egy Jack számára láthatatlan képernyőre meredt. Minden válasznál zongorázni kezdett ujjaival a levegőben, feljegyzéseket pötyögve a virtuális billentyűzeten. Egyszer csak ledermedt. Tekintetét Jackre szegezte, mintha kihívást intézne hozzá.

– Mikor dezertált?

– Nem dezertáltam. Megadtam magam.

– Szerepel a lapján a dezertálás dátuma. Kérem, erősítse meg.

– Nem.

[Kár így mellre szívnod, Jack.]

[A Panteon árult el engem, nem én őket. Csak végeztem a mocskos munkájukkal, ennyi.]

– Nem folytathatom a közreműködése nélkül. És ha nem végzünk a kihallgatással, nem léphet be az Állomás területére.

– Szandál figyel minket, igaz? Máskor nem szőröznek ennyit.

[Ne már, Jack. Semmi kedvünk visszamenni a Callistóra. A Totalitás lágere dögunalom.]

– Maga veszélyes elem, Forster, és helytelen hozzáállást tanúsít a Panteon iránt. Nem kell szemmel tartaniuk, hogy rendesen végezzem a munkám. Mikor dezertált?

– Nem dezertáltam.

[Kurva életbe, Jack, eszem ágában sincs kint rohadni a kozmosz faszán, amikor átveszem a tested. És mi lesz Andreával? Lemondanál róla a rohadt büszkeséged miatt?]

Fist szavai áthasítottak Jack haragján. De mielőtt válaszolt volna, a szoba ajtaja félresiklott. A tiszt meglepetten odafordult.

– Forsternek igaza van – jelentette ki a szobába lépő nő.

Alacsony volt, vaskos és középkorú. Olyan rendíthetetlen precizitással mozgott, mintha fogaskerekek hajtanák. Sötétszürke katonai nadrágba és bő, fekete pólóba rejtette tömzsi alakját. Arcán ráncokat gyűrt a rutin, akár egy kiszolgált hálózsákon. Bőre kékes árnyalatban játszott, haját hasonló színűre festette.

– Maguk nem szoktak ilyesmikkel törődni. Az ember azt hinné, szándékosan ürügyet keres a kiutasításra. Márpedig az törvényellenes.

A tiszt elsápadt.

– Ki maga? – csattant fel, valahonnan a méltósága romjai alól. – És hol az őr?

– Elküldtem. Megfigyelő vagyok. Nézze.

A tiszt szeme valahová kettőjük közé fókuszált. Jack úgy tippelte, az azonosítási adatok körülbelül egy méterre villoghattak az arcától.

– Értem… – hebegte a fickó. – Igazán megtisztelő.

– Remek – mondta a nő, kiélvezve a hivatalnok kínos zavarát. – Most pedig folytassa a kihallgatást. Forster válasza helytálló. Valóban megadta magát. – Jack felé fordult. – Nem mintha a gyávaság jobb lenne az árulásnál, de akkor is. Fő a pontosság.

– Nem vagyok gyáva – vágott vissza Jack gondolkodás nélkül.

[Na baszd meg], hördült fel Fist.

– Csak megadta magát az ellenségnek – bólintott a nő –, egyetlen lövés nélkül. Mindegy, spongyát rá.

A vád belemart. Gyorsan Andreára gondolt, és legyűrte a feltörő dühét. Visszatértek a kikérdezéshez. Jack legnagyobb örömére nem piszkálták tovább. A kérdések többsége arra vonatkozott, hogyan alkalmazkodott a fonalon kívüli életmódhoz. Bár válaszai előzékenyek és megnyugtatóak voltak, a tiszt nem nyerte vissza korábbi higgadtságát. Folyton a nő felé pislogott, aki lehuppant az egyik székre, és feldobta a lábát a másikra.

[Ki lehet ez a spiné?], tűnődött Fist. [Inseces? Hagyhatnád, hogy belekukkantsak.]

[Túl veszélyes lenne.]

A kérdések közötti szünetek egyre hosszabbra nyúltak, majd mély csend lett belőlük. A tiszt mereven lesütötte a szemét, ujjai a láthatatlan billentyűkön szánkáztak, keze remegett.

– Az ég áldja meg – csattant fel a nő. – Ne totojázzon már. Ez a legérdekesebb rész.

– Csak összeszedem a részleteket.

– Szandáltól kapott egy fonalvert, ami megvédi tőle. Nem bízik a patrónusában?

A tiszt nagyot nyelt, és felállt. Alig látszott ki az asztal mögül.

– Mutassa meg a bábuját.

Ahogy Fist fényesen alakot öltött, a tiszt hátrahőkölt, és elkáromkodta magát. A bábut körülvevő rácsver pörgő ezüstgyűrűk virtuálképében jelent meg előttük, hol felfedve, hol eltakarva Fist részleteit: a kisuvickolt fekete kiscipőt, a skarlátszínű övsálat, a ragyogó vörösre festett ajkat, a fekete csokornyakkendőt, az oldalát verdeső, ízület nélküli karokat és a lakkfényű szempárt.

– Nem értem, miért fosik tőlem. – Sipító cérnahangján Fist mintha valami mondókát kántált volna. Beszéd közben fafogai sebesen csattogtak, szavait éles dobpergéssel elválasztva egymástól. – Alig lát valamit belőlem. És rács mögött vagyok. Szegény kis Hugo Fist, dutyiban csücsül. – Jackre sandított. – Erről szól életem regénye.

A tisztnek elakadt a szava. Nem mert egyenesen ránézni Fistre. Körbejárta a rácsvert, egyenként meggyőződve a gyűrűk hibátlan működéséről.

[Képzeld, mit szólna, ha most kinyúlnék hozzá, Jack. Mondjuk vállon bökném. Szerintem sikerülne. Mekkorát ugrana!]

[Hallgass, Fist.]

A tiszt felkapott egy MRI pálcát, és odalépett Jackhez.

– Álljon fel – szólt rá. – Húzza ki magát. – Jack hátához tartotta a pálcát, és mozgatni kezdte fel-le, végigszkennelve a gerincét és koponyáját a beültetett hardver mentén, amely Fist testét alkotta. Jack finom csiklandozást érzett.

– Ne birizgálj, haver! – kuncogott Fist.

A nő közelebb lépett a bábu rácsverjéhez, és előrehajolt, hogy szemügyre vegye.

– Hát itt vagy – mormolta lenyűgözve. – Az utolsó bábu, még mindig a játékosában.

– Csak várja ki a végét – vihogott Fist. – Momentán ő a főnök, de hamarosan én rángatom a zsinórokat.

– Tényleg arra készülsz, hogy átvedd felette a hatalmat? – kérdezte a nő.

– Kurvára – felelte Fist. A nő Jackhez fordult.

– És maga mit szól ehhez? – kérdezte némi gúnnyal. – Hogy ez a kis bigyó kitörli az agyát. Hogy végez magával.

– Volt rá egy évem, hogy hozzászokjak a gondolathoz – válaszolt Jack közönyösen. – Nem nagy újság. – Hirtelen harag és bánat kavarodott fel benne, keverékük már a torkát csípte, míg végül a beletörődés, amelyen annyi ideig dolgozott, sikeresen elnyomta.

– Úgysincs más választása! – csivitelte Fist. – Én se tudnám megakadályozni… már ha akarnám, persze. Maradt még egy kis ideje búcsúzkodni, aztán indul a banzáj a szép új testemben.

A nő visszafordult felé. – Te aztán undok kis féreg vagy, nem igaz? – Mintha elismerés csendült volna a hangjából.

– Ilyennek teremtettek az istenek.

– Ötven centi színtiszta gonoszság keményfából, olyan elegánsan, mintha skatulyából húzták volna ki. Le a kalappal uraink fantáziája előtt.

Végighúzta az öklét a rácsveren. A tiszt összerezzent. Finom sercegés hallatszott. Néhány gyűrű remegve felizzott, majd helyreállt a rend.

– A helyedben azért nem vennék rá mérget.

– Majd meglátjuk, anyukám.

A nő elragadtatva felnevetett.

– Alig várom.

A tiszt befejezte az ellenőrzést, és letette a pálcát.

– Végeztünk – mondta Jacknek. Azután csak állt némán, a nőre meredve, és várta az utasítását.

– A bábuja lakat alatt van?

– Totálisan.

Fist vihogni kezdett Jack fejében.

[Kuss már!], szisszent fel Jack.

– Akkor nincs más hátra, mint hogy útjára engedjük.

– Így kívánja a békeszerződés.

A megfigyelő alig követhető mozdulattal Jack előtt termett. [Hű, de fürge!] Fist hangja tele volt elismeréssel. [Talán nem is olyan vén csotrogány.]

A nő Jack arcára tette a tenyerét. Hidegebb volt, mint amit egy kéztől várna az ember.

– Megtettem, amire kértek. Láttam, amit kellett. Most megyek. – Érintése Jack bőrére dermedt. Egészen közel hajolt hozzá, szemében lágy, mályvaszínű fény csillant. – Egyesekre a frászt hozza a kis párosotok – suttogta, hangjában sűrű fenyegetéssel. – Adjatok egy mákszemnyi okot, és megmutatom, hogy nincs mitől félniük.

Az ajtó máris döngve bezárult mögötte. A tiszt leesett állal bámult utána, elképedve az emberfeletti gyorsaságtól. [Csak játssza az agyát], jegyezte meg Fist, miközben ő is eltűnt a képből.

– Szóval szabad vagyok? – kérdezte Jack.

A tiszt összerezzent, mintha megfeledkezett volna a foglyáról. – Igen. – Az íróasztalhoz lépett, és benyúlt az egyik fiókba. – Tessék, a hitelkártyája. Az InSec feltöltötte a szükséges összeggel.

– A fonalra is felmehetek?

– Nincs szkin, vásárlás, keresés vagy ismerkedés. Csak mail és repró hozzáférés, de kizárólag a közeli rokonokhoz.

[Így elég melós lesz előkeríteni Andreát!], kuncogott Fist. [Marad a tündi-bündi családi összeborulás, a boldog apucival és a megboldogult anyucival.]

– Az InSec kérvényezte a hivatalos kihallgatását. Lestak felügyelő-helyettes elküld magáért valakit a leszállópályánkhoz holnap reggel. A találkozó feltétele a szabadlábra helyezésének. Ha nem jelenik meg, előkerítik, és lecsukják.

Átkísérte Jacket a kihalt folyosón, majd beszálltak a liftbe. Egy rándulással zuhanni kezdtek. A tiszt mély megvetéssel mérte végig Jacket. – Ha rajtam múlna, kivágnám egy zsilipkapun, hogy ott fagyjon szét a rohadt terrorista haverjai között – sziszegte.

– A Totalitás végig tagadta, hogy felelősek a Hold elleni támadásért – jelentette ki Jack. – Egy renegát MI magánakciójának tartották. Én hiszek nekik. A Panteon csak bosszút akart, nem az igazságot.

A liftajtó kinyílt. A tiszt kilökte Jacket.

– Na húzzon a faszba.

Egy üres előcsarnok és az éjszakai utca fogadták. Kimerültsége olyan súllyal zuhant rá, mint még egyetlen kihallgatás sem. Hirtelen semmi mást nem akart, csak egy szobát ággyal, ahol soha nem virrad rá a hajnal. Andreára gondolt, mélyen felsóhajtott, majd kilépett az Állomás sötétjébe.

Éjszaka volt, a gerincfények halványan derengtek. Jack kilépett a Vámhivatalból, és nekivágott a Dokknegyed felé vezető rozsdaszínű utcának, felhajtva gallérját a zuhogó eső ellen. Máskor is járt már erre, de mindig fonalon volt. A Calle Agua majdnem úgy festett, mint emlékeiben: négy-ötszintes irodaházak sora, amelyek vagy Szandálhoz vagy Birodalomhoz tartoztak. Mindegyik időmarta vasból vésve.

Birodalom épületei nem sokat adtak a külsőségekre: az emberiség naprendszerbeli jelenlétének főépítészeként szívesebben hivalkodott a tartószerkezetekkel, amelyek hatalma pilléreit jelképezték. Ezért is hagyta, hogy a vas átlátszódjon a fonalburkolaton. Szandál irodáit inkább mosolygó arcok és pozitív gondolatok szkinje borította. Ő volt felelős a teherforgalomért, a dokkokért és valamennyi logisztikai feladatért. Szerette, ha látják, mennyire szívén viseli az áruk és szolgáltatások gördülékeny menetét, és ezeken keresztül az emberiség általános boldogságát.

És persze ott figyelt a hat Panteon-ikon magasan a Dokknegyed felett, körben a Gerinc körül az ellenfények glóriájában. Öt közülük éberen felügyelt, szemmel láthatóan lefoglalta őket zárt világuk igazgatása.

Csak Szürke hollója ült vakon és megbéklyózva. Az Állomás első számú vállalati stratégáját évek óta némaságra ítélték.

Mivel Jack nem volt fonalon, ebből persze semmit sem látott.

[Hidd el, nem maradsz le semmiről], kántálta Fist cérnahangján Jack fejében. A kis bábu legalább tíz lépéssel előtte kapkodta falábát. Az eső átzuhogott rajta. Visszanézett Jackre, lakkfényű szeme izgatottan ragyogott tükörsimára festett arcában. [Nyomáás!], kurjantotta. Kétszer összecsapta fatenyerét, és eltűnt a Calle Agua végét keresztező magasvasút oszlopai mögött. Volt valami gyermeki ártatlanság a lelkesedésében. Ahogy Jack követte a vasúti hidat tartó magas boltív alatt, óvatosan kerülgetve a tócsákat, egy szerelvény imbolygott végig a sínen. Reflektor söpört át rajta, majd épületek tűntek fel fénykörében, errefelé már jóval alacsonyabbak és kevésbé impozánsak. Jack a Hong Se De piac felé fordult. Fist lecövekelt előtte a járdán, és egy alakot bámult, aki felnézett az egyik raktárépületre.

[Odasüss, Jack! Egy Totalitás-biped. Messzire szakadt hazulról a csávó.]

[Már ha férfi azonosítója van. Egyébként csaj.]

[Okostojás. Nem tökmindegy?]

Esőcseppek csillogtak a biped sötét poncsóján. Olyan magas volt, mint egy átlagos ember. Pár másodperc múlva elfordult a raktártól, és továbbment az utcán, majd megállt a következő épületnél. Ahogy a fejét hátrahajtva felnézett, lecsúszott a csuklyája. Arca helyén lágy fényű, üres ovális derengett, átszínezve az éjszaka nedves kékjét.

Fist mohó elragadtatással bámulta. [Bárcsak ne lennék rácsverben], motyogta. Jack átvágott az utcán a biped mellett, Fist utánaszaladt. [Odakint pelyhek, idebent latyik], fújtatott. [Hová süllyedt a világ. Nem csoda, hogy a határőr haverod olyan morcos volt.]

[Ne hívd őket latyinak, Fist.]

[Mi a baj vele? Engem se zavar, ha lebábuznak.]

Ahogy a piac közelébe értek, a komor fémvázak átadták helyüket a plasztik, bádog és vászon rozzant gyülekezetének; az ócska bódékat csupán az imádság tartotta össze a heves zivatarban.

[Ez lenne a Dokknegyed legnagyobb piaca? Micsoda trágyadomb.]

[Fonalon jobban néz ki.]

Jack felidézte a levegőben táncoló szavakat, amelyekkel az eladók becsábították a járókelőket árusítófülkéikbe. Áttetsző adattündék cirógatták a potenciális vásárlókat tartalom-ellenőrzött ujjaikkal, súgtak fülükbe tartalom-ellenőrzött ígéreteket, mutogattak tartalom-ellenőrzött genitáliákat, célozgattak tartalom-ellenőrzött csodákra – árengedménnyel, CSAK MOST! A valóság ezzel szemben lucskos és ólomsúlyú volt, egy cseppel sem több lepusztult, piacképtelen önmagánál.

A bódék mind zárva voltak, de néhánynál a bekapcsolva maradt fonalszolgáltatás színes tartalmakat vetített az éjszakába. Férfiak és nők állták körül őket, hol csoportokban, hol magányosan. Elbűvölten bámészkodtak az álmok suttogó körtáncában.

[Vigyázz, nehogy valamelyik meglásson.]

[Rájuk hoznám a sikítófrászt], kacagott fel Fist. [Vajon ugyanazt lesik, mint az a latyi?]

[Azt kétlem. A Totalitás nem rajong a fonalért.]

[Nézd azt a fószert!]

Egy öregember állt egy különösen leharcolt fülkecsoport előtt, üdvözült mosollyal ázva az esőben. Egyik keze az oldalánál lógott, a másikkal a sliccében gyürmölte magát. Arca közepén sötét lyuk tátongott lerohadt orra helyén. Jack hátrahőkölt. Régen látta utoljára, milyen durván leamortizálja használóit a csatak. A többiek ügyet sem vetettek a vén drogosra. Valószínűleg semmit sem láttak belőle a fonalverüktől.

Jack sietősebbre fogta lépteit. Belemart az éhség, felerősítve testében a nyirkos hideget. Nem tudott szabadulni Andrea emlékétől, makacsabbul tapadt rá minden tündénél. A nő imádott olcsó holmikra vadászni ezen a piacon. Jacket gyötörte a vágy, hogy minél előbb új pillanatokat kovácsoljon vele, tele friss élmények szikráival. Keményen megdolgozott azért, hogy a harag és keserűség ne ronthassa meg kurta jövőjüket. Szorosabbra húzta magán a kabátját, és megborzongott. Már nincs sok ideje hátra. Újabb szerelvény zakatolt el felette, lelassítva a Hong Se De állomásnál.

Ahogy elhagyták a piacot, és elindultak a Sebhely felé, az utcák elnéptelenedtek. Jack hagyta, hogy a város mélyebb, személytelenebb múltja elvonja a figyelmét Andrea kínzó hiányáról. Évszázadokkal korábban egy kóbor aszteroida csapódott be a Lakónegyed külső rétegébe. A körzet utcáit és épületeit, amelyek a negyed homorú felszínét átkaroló kráter szélén gubbasztottak, azóta átnevezték az esemény emlékére. Birodalom építészei házakat toltak mélyen a sebbe, alsó szintjeik helyenként kilógtak egyenesen az űrbe. A Sebhely főleg olyan lakókat vonzott, akik vevők voltak az ilyesféle panorámára. Dokkmunkásokat, akik a semmi peremén melóztak, és űrjárókat, akik egész életüket csillagok között töltötték. Ilyen későn nem sokan mászkáltak közülük az utcán. Inkább mélyen aludtak, napi munkájuk kegyetlen erőfeszítéseitől elgyötörve. Errefelé nem igazán pezsgett az éjszakai élet.

Fist jelezte, hogy unatkozik. Kezdett visszatolakodni Jack agyába. [Találj nekünk egy hotelt], mondta Jack. [Aztán előkerítjük Andreát.]

[Hogyan?]

[Rákeresünk.]

[Nem mehetek fonálra, ameddig nem töröm fel a biztonsági glifeket.]

[Picsába. Mennyi idő kell a teljes hozzáféréshez?]

[Talán egy hét, esetleg kettő. Ez a rohadt rácsver.]

Folytatták útjukat. Pár perc múlva feltűnt egy Ikrek-fonalembléma, majd a hozzá tartozó kávézó. Lágy fény áradt ablakaiból, apró lángcsóvákká varázsolva a sűrűn hulló esőcseppeket. Egy zörgő ventilátor forró olaj csábító bűzével töltötte meg a hideg éjszakát. Jack belökte az ajtót, némi főtt étel és fonalsegítség reményében.

Egy nő és két tizenéves kölyök könyökölt a cinkborítású bárpulton. A nő éppen végzett a levesével, gondosan kanalazta ki a zöld lötty utolsó cseppjeit. Arcát kámzsa takarta. Szemmel láthatóan mélyűrjáró volt. Jobb karját a Vámhivatalban tartották, csak egy fémes fényű csatlakozóaljzat maradt belőle a vállán. Hosszú köpeny fedte egész alakját. Egy mankó támasztotta mellette a pultot. Jack arra gondolt, talán az egyik lábát is lefoglalták a vámosok. Úgy tűnt, Szandál hivatalnokai megerősítették a Panteon korlátozott techengedélyét. Ezek az engedélyek a Naprendszernek a Totalitás által felügyelt részeiről érkezőkre nem vonatkoztak. Jack kíváncsi volt, vajon a nő visszakérheti-e a végtagjait a hazatéréskor.

[Elveszik a tisztes dolgozók kezét-lábát, ez döbbenetes!]

[Ilyen a Panteon. Semmi sem a tiéd, csak felhasználói engedélyt kapsz rájuk.]

A két kölyök Szürke emblémáját viselte, gondosan a nyakukban hordott kendőre varrva. Az egyik gyorsan letakarta a sajátját, a másik Jackre nézett. – Nyugi, tuti nem inseces a csávó.

[A volt főnöködnek még mindig vannak hívei. Micsoda pár!]

– Enni szeretnék. Valami forrót, és gyorsan – mondta Jack, ahogy leült a pulthoz. – Meg szállást is keresek. És egy barátomat.

– Ott az étlap. Minek néz engem, keresőmotornak? – reccsent rá a csapos.

– Nem vagyok fonalon. – Erre már a fickó is felkapta a fejét. – Most érkeztem az Állomásra. Megkaptam Szandáltól a biztonsági engedélyt.

– Van egy szálló pár utcára innen, forduljon előbb balra, aztán jobbra. De fonal nélkül nem tud fizetni a szobáért. És a kajájukért se. Már ha lenne hozzá gusztusa.

– Van pénzem. – Jack a zsebébe nyúlt, és előhúzta a hitelkártyát.

– Ez inseces. A kölykök jól sejtették, egy rohadt zsernyák.

A két fiú felől fojtott „baszki” hallatszott.

– Nem – mondta Jack. – Már nem.

– Sittről jöttél, mi? – érdeklődött az egyik fiú.

– Te ne ugass, kisköcsög. Nyaljátok inkább az áruló istenetek seggét – vetette oda neki a csapos.

– Nyugi már, haver, nincsen rá bizonyíték – tiltakozott a másik kölyök.

– Birodalom úgy gondolja, hogy Szürke támogatta a terroristákat, Kelet is erről tudósított, nekem ennyi bőven elég – válaszolta a csapos. – Maga meg – fordult Jack felé – húzzon innen. Fingom sincs, mit követett el, de ha levették miatta a fonalról, kívül tágasabb.

– Tutira cipész a csávó – suttogta az egyik kölyök. – A hamisítókat most nagyon szívatják.

Jack az ajtó felé menet még hallotta, ahogy a csapos letrógerezi.

[Lehúzom a gecit az utolsó fillérjéig. Fotókat küldök az összes ismerősének arról, ahogy hatéveseket kefél. Holnap estére búcsút mondhat a szép kis életének, és sikátorokban szopja majd a faszt egy kiflivégért], sisteregte Fist, éles fejhangja aljas ostorcsapásként hasított Jack agyába.

[Hagyd békén], szólt rá Jack. [Ne felejtsd el, mi lesz, ha rajtakapnak. És csináld, amit mondok.]

[Persze, mert abból még sose lett baj, mi?]

[Kapd be, Fist.]

Könnyen megtalálták a szállót. Kettétört táblájából szikrák pattogtak az éjszakába minden egyes esőcsepptől.

[Nagyon retró. Andrea csípi az ilyesmit, igaz? Nagy szívás, hogy valószínűleg sose fogod felhozni ide. Csodás kis szerelmi fészek lehetne.]

[Az még nem olyan biztos, Fist.]

[Emlékszel arra a hosszú terápiára, miután kiderült, hogy átveszem az elméd? Mit mondtak, mi is az, ami csak árt neked? Ja, igen, a tagadás.]

Az ajtó nem akart kinyílni. Jack nekirontott a vállával, mire kicsapódott. Csengő pendült, jóval hangosabban a kelleténél. A recepció félhomályban úszott. Középen egy fautánzatú műanyag pult állt. Jack első pillantásra úgy látta, egy fiatal fickó ül mögötte, de közelebb érve észrevette az arcába vésődött ráncokat. Az üdvözlésében mégis volt valami kisfiús.

– Hé, helló! Apám, te aztán bőrig áztál! Máris kerítünk neked egy menő szobát.

A recepciós enyhén imbolyogva felállt. Szúrós zöldszag áradt belőle. Jack rögtön ráismert a Dokknegyed ginjére. Hét éve ment le az utolsó ital a torkán. Már el is felejtette, mennyire megakasztja a nyelvet, milyen könnyen csinál egy szimpla kézfogásból tétova hadonászást.

[Bedobhatnál párat a hazatérés örömére.]

[Nincs rá időm, Fist. Főleg egy ilyen olcsó pancsra. Azért jöttünk, hogy megtaláljam Andreát.]

– Egyágyas lesz? – kérdezte a recepciós, akinek sejtelme sem volt a beszélgetésről. – Meddig maradsz?

– Pár hétig.

Fist felkacagott. Mintha üveg tört volna a sötétben. A recepciós intett, hogy tudomásul vette a foglalást. – Kéne egy kis letét. Csak hogy a szerverünk rábólintson.

– Ezzel fizetek – mondta Jack, és kicsapta az InSec kártyát a műanyag pultra. – Már ha nem probléma.

A recepciós ránézett, majd vissza a kártyára, aztán ismét Jackre. – Hát nem túl megnyugtató. De rohadt gyenge esténk van, és biztos nem csináltál olyan rossz dolgot. Bízhatok benned, igaz, cimbora? Nem szúrsz ki velem, ugye? – Pár másodpercig bizonytalanul matatott a levegőben. Valahol messze felberregett egy csengő. A recepciós lehuppant a székére, nyakon ragadott egy üveget, és nagyot húzott a színtelen italból. – Az Ikrek is így akarnák – motyogta, inkább magának, mint Jacknek.

[Vén piás], mondta Fist.

[Ha nem lenne talajrészeg, cseszhetnénk a szobánkat.]

– Figyelj csak – magyarázta a recepciós akadozó nyelvvel –, pár extra kreditért kilátást is kaphatsz a csillagokra. Úgysem a saját dohányodat költöd, jól mondom? – Megeresztett egy idegbeteg kacajt. Jack bólintott. A fickó intett egyet, kis híján elveszítve az egyensúlyát. – Hát akkor végeztünk is. Hívom a londinert, hogy felkísérjen. Amúgy Charles vagyok.

– Lenne még valami. Megkeresné nekem egy barátomat? Énekesnő, biztosan fent van a koncertlistákon.

– Miért nem üzensz neki?

– Szeretném meglepni.

– Aha! – Charles az orrára nyomta az ujját, és kacsintott. – Vagy úgy. – De nyomát sem találta Andreának. – Sajna, sehol semmi – mondta bocsánatkérően. Fist felvihogott. – Megjött a londinerünk.

Egy aggastyán csoszogott be a helyiségbe. Arca olyan barázdált volt, akár egy szétbányászott aszteroida. Remekül passzolt hétrét görnyedt járásához. Eszébe sem jutott elkérni a bőröndöt. Jack követte a recepciós pulttól, átmentek egy ajtón, amely alig volt nagyobb egy résnél az acélfalba hasítva. – Szép álmokat! – kiáltotta utánuk Charles. Majd hozzátette: – Forster úr nincs fonalon. – A londiner meglepetten felhorkantott.

[Pöcsfej], morogta Jack. [Tuti rosszul gépelte be Andrea nevét. Vagy nem szúrta ki a listán.]

Végigmentek egy hosszú folyosón. Csonka csillárok lógtak a plafonról a penészszagú, hajdan vörös szőnyeg felett. Egy díszes felvonó várta őket, úgy festett, mint egy kalitka, rácsain törött áramkör-táblák lógtak. Jack ráismert egy megviselt Ikrek-logóra. Ők ketten voltak felelősek mindenért az orvosi ellátástól és gyógyszerektől az élelmiszer-termelésen át a lakás- és szálláshelyzetig. Úgy tűnt, ez a hely régóta lekerült a radarjukról.

– Nem működik. Erre jöjjön – vetette oda az öreg, és egy ajtóra bökött, rajta a SZ.MÉLY.ET felirattal.

Jack többemeletnyi lépcsőn keresztül követte lefelé. Egy panorámás szobáért még a Sebhelyben is mélyen le kellett ereszkedni az Állomás kérgébe. Fémlépcsők zörögtek a két férfi talpa alatt. Vízsugár zúdult le a lépcsőház közepén, befröcskölve őket.

– Szóval miért tiltották el a fonaltól? – kérdezte a londiner. – Nekem elmondhatja, nem adom tovább. – Jack nem válaszolt. – Ugyan már, ne nézzen spiclinek. Birodalom embere vagyok, mi tartjuk a szánkat. Hogy bírja?

Hamarosan odaértek Jack szobájához. Szintén egy Ikrek-logó díszítette, megkopott aranylevelén átlátszott az olcsó, kék műanyag. A londiner rátenyerelt. Egy pillanatig nem történt semmi, majd az ajtó felismerte a kézlenyomatot, és kinyílt.

A tágas szoba falai szürkék voltak, ablak sehol. Néhány keskeny résből puha derengés áradt, a többi koromsötét volt, a hiányzó fénycsöveket ki tudja, mióta nem pótolták. Az egyik sarokban franciaágy gubbasztott, a másikban íróasztal. Volt még egy faliszekrény hiányzó ajtókkal, és egy oltár is lógott mellette, készen arra, hogy összekapcsolja az új vendéget saját istensége hálójával. De legalább a szoba méretére nem lehetett panasz. Jack letette a bőröndjét.

– Minibár, fürdőszoba – mutogatta a londiner. – Érintse meg ezt. – Az ajtó mellett fehér négyzet virított a falban. Jack rányomta az ujjhegyeit, mire felvillant.

– Ajtó beállítva.

– Van szobaszerviz?

Az öreg felnevetett.

– Hogyan nyílik az ablak?

– Az pluszpénz.

– Charlie nem ezt mondta.

– Charlie leitta magát. Fizessen fonalon.

– Nem tudok.

– Ja, tényleg.

A londiner magában kuncogva elcsoszogott a folyosón. [Szívesen hagynám, hogy elcseszd az életét, de azon már úgysincs mit elcseszni], gondolta Jack.

[Fogadjunk.]

[Fel tudod törni a szobát?]

[Jack, ez egy szaros sufni egy lepratelepen. Adj szabad kezet, és röhögve feltöröm az összes patkánylyukat fél kilométeres körzetben.]

[Fist.]

[Igen, menni fog. Helyi hálózat. Fonal se kell hozzá, ezért a rácsvert sem riasztaná. Egy-két perc, és a szerverük is az enyém.]

[Gyorsabban nem megy?]

[Gátol a rács. Mintha iszapban gázolnék. Legalább lesz egy perced, hogy felakaszd az inged, és kipakold a szennyest.]

[Fogj hozzá.]

Fist egy villanással testet öltött, és munkához látott. Jack mindig amolyan szabadharcosnak látta, ahogy éjsötétből faragott kicsiny, fekete alakja kuncogva zúzza szét a mesterséges intelligenciákat a Jupiteren túli mélyűrben. Most viszont mindenütt falak vették körül. A bábu a szoba közepére pattant, és letérdelt. – Csak be kell nyúlnom érte – magyarázta, miközben a padlóra tenyerelt. Alakja finoman felizzott, ahogy erőforrásait mozgósítva áttört a ketrecrácsán, majd röviden felmordult: „megvagy”. Ujjai belemélyedtek a foltos szőnyegbe, vizuális metaforát kínálva arra az intenzív, kifinomult összecsapásra, ami a támadó és védekező kódsorok között zajlott.

A többi bábu mindig is lenézte Fistet. Mivel egy könyvelő, nem pedig egy katona elméjében nőtt fel, úgy tekintettek rá, mint valami selejtes fegyverre, amelynek egy meddő, civil terepen kell tengődnie. Jack hasonló megvetésben részesült saját feletteseitől, bár kénytelen volt elismerni, hogy részben joggal. Sosem kapott katonai kiképzést, és számos téren kilógott a hadseregből. Mégsem érzett soha mást, csak mély tiszteletet a könnyedség iránt, amivel Fist feltörte és felforgatta a legösszetettebb információs rendszereket.

Csodálata főként abból fakadt, hogy pontosan tisztában volt saját szakmai képességei szűkös kereteivel. Átlátta és értette a kommersz hálózatokat, sőt bizonyos mértékig képes volt egyedül is meghekkelni őket. Élvezettel követte nyomon a szám- és adatfolyamokat, kiolvasva a cégek életerejét a maguk után hagyott csapásokból. De korlátlan szinten már nem rendelkezett azzal a pengeéles harcászati hatékonysággal, amit Fist lényének legmélyébe drótoztak. Eltűnődött, vajon milyen érzés lehet ilyen meghitt viszonyban lenni az absztrakt világgal.

– Megvan az ablak – horkantott Fist. Furcsa hullámok fodrozódtak körülötte, és lustán végighömpölyögtek a szőnyegen. Némán elsimultak, mielőtt Jack lábához értek volna. Rejtett szerkezetek keltek életre morogva, és a padló remegése virtuálisból valóságosba ment át. Belső redőnyök nyíltak egyetlen szemtükörré, majd Fist egyszer csak ott térdelt egy egyre táguló csillagkör közepén. A sötétség tócsája szétáradt az üres szobában. A bábu kihúzta magát, akár egy elveszett királysága felett lebegő kisherceg.

– Ezt már szeretem – mondta elégedetten.

Az egész olyan volt mindkettőjük számára, mintha hazatértek volna, vissza a világűr kegyetlen semmijébe. Jack előrelépett, és lepillantott. Az ablak peremén állt, ahol a rücskös padló átadta helyét a koromfekete végtelennek. Egy pillanatig úgy érezhette, mintha már nem a Sebhely egyik ócska szállójában rohadna, hanem odakint suhanna a naprendszerek között. Sehol a tönkretett, elhagyott Föld, sehol egy hópehely – csupán a csillagok gyémánt tűpontjai, alig kivehetően a sok fényévezrednyi űrben.

– Mindig is arról álmodoztam, hogy hazajövök – suttogta sóváran –, de amikor megérkeztünk az Állomásra, képtelen voltam felnézni az égre. Nem tudtam volna elviselni, hogy nem láthatom a csillagokat, csak a Gerincet és a Lakónegyed brutális héját mögötte.

Fist ügyet sem vetett rá. A falhoz lépett, két keze fel-alá matatott rajta, végigsimítva a szobát tartó virtuális dúcszerkezeten.

– Hamarosan meglesz a teljes szkinhozzáférés – jelentette ki. Jack felnézett rá a csillagokról.

– Nem túl kockázatos? – kérdezte.

Fist felsóhajtott. – Baszki, Jack, bízz már bennem. A szálló szerverét használom álcának, hogy beléphessünk a régi üzenetteredbe. Amíg nem megyünk mélyre a fonalhálóba, úgy fog kinézni, mintha sima billentyűzet-monitor módban nyomnád.

– Használják még azokat egyáltalán?

A falak és a plafon hullámokat vetve szétfoszlottak, ahogy a szoba szkinhálója összekapcsolódott Jack elméjével. Egy kert maradványai között állt, a sötétség víztükre szélén. TeliHold gubbasztott felette, lágy, megbocsátó fénybe vonva a burjánzó virágágyakat, gazos ösvényeket és törött boltíveket. Tenyérnyi domb látszott a távolban. Tetején apró templom állt, klasszikus görög stílusban, úgy ragyogott, akár egy ezüstpityke. Karcsú alak feszített mellette, akár egy szobor is lehetett.

A kertben volt valami sejtelmes, zilált szépség. Jack felsóhajtott, ahogy felidézte üzenettere régi képét, abból az időből, amikor még rendszeresen gondozta. Eszébe jutott a búcsúbulija. Alig pár barát és munkatárs jelent meg, de mind elszántan igyekeztek, hogy büszkének tűnjenek rá. Harcba indult a Totalitás ellen, hogy megbosszulja a Hold megölt gyermekeit. De minél több pia fogyott, annál nyilvánvalóbb lett, mekkora kő esett le a szívükről, hogy patrónusuk nem őket tisztelte meg hasonló feladattal.

Fist előbukkant egy boltív mögül a tavacska túloldalán, facipője úgy csattogott a kövezett ösvényen, mintha pata lenne. Arrafelé volt Jack könyvtára. A férfi biztosra vette, azzal, hogy kapitulált a Totalitásnak, megszegte médiafogyasztási engedélye feltételeit. A könyvtárban egyetlen fecnit sem találna, odalett egy emberéletnyi olvasni-, nézni- és hallgatnivaló.

Fist vörösre festett ajka torz mosolyra húzódott. – Ne mozdulj, Jack – szólt rá. – Még nem kapcsoltalak át teljes fonalra. Szívesen elszórakoznék rajta, ahogy belesétálsz az összes közfalba, de sajnos vigyáznom kell leendő tulajdonomra.

A bábu egy pillanatra behunyta a szemét. Jack elképzelte, ahogy összeráncolja homlokát a koncentrálástól. Fist arca túl merev volt az ilyesféle finom érzelemnyilvánításokhoz. Jack kíváncsi volt, vajon hogyan boldogul majd egy hús-vér emberi arccal, ha végre szert tesz rá. Futó örömmel nyugtázta, hogy kivételesen nem ütötte szíven Fist izgága várakozása, és indulatok nélkül gondolt saját halálára. Andrea nemegyszer kifejtette, milyen passzív szerepet játszik tragédiájában a bábu. Mostanában Jack megpróbálta súlyos betegségnek tekinteni, ami igen hatékony és teljesen személytelen módon felemészti az életét. Nem ment mindig könnyen, de – az esetek többségében – ezzel a tudattal legalább képes volt megbirkózni.

A tájkép röviden megremegett, majd lecsillapodott. – Tessék! – csivitelt Fist. – A mozgató neuron-vezérlőrendszerek összekapcsolva. Mostantól a Vén Banyád automatikusan aktiválódik. Mehetsz, amerre látsz, úgyis csak képzeletben mozogsz.

Jack tett egy óvatos lépést, majd egy másikat. A fonal mélyen benyúlt a cerebrumába, valamennyi képzelt cselekedetét valós élménnyé téve. Hét éve nem élte át ezt az érzést. Annak idején az egész élete erről szólt. Sok időbe telt megtanulnia, hogyan boldoguljon nélküle, hogyan váljon meg mindattól, ami erre épült. A sorozatos lemondások tapasztalata abban is segített neki, hogy megküzdjön a rohamosan közeledő, jóval súlyosabb veszteséggel. Ez és az Andreával közös apró örömök ígérete éltette a hátralévő néhány hónapban.

– Ha már itt vagyunk – kiáltott Fist önfeledten –, lássuk a bagázst! – Átugrott egy durván faragott, fehér mészkőtömbön, amely a kert közepén állt. – Ez a faterod volt, igaz?

– Igen.

Fist elővett egy múltbeli akcentust, amit Jack már fel sem ismert. – Fájintul elbarikádozta magát, főnököm. Kinyissam neked? Meglephetnéd.

– Inkább majd személyesen. – Jack végigsimított az érdes, hideg kövön. Alig hitt a kezének. Felrémlett előtte a gyerekkora, ahogy apró praclijával édesapja durva borostáját dörzsöli, és lenyűgözik az apró tűszúrások. Felsóhajtott.

– Keressük meg Andreát.

– A csaj is biztos kizárt, Jack.

– Nem. Csak ő maradt nekem.

– Attól még megtehette.

A lány avatárja pár percnyi sétára volt, egy ösvény végén. Az utat szegélyező sziklák hajdanán Jack barátainak elegánsan élethű leképezései voltak. De miután elhagyta az Állomást, a nagy távolság szinte lehetetlenné tette, hogy kapcsolatban maradjon azzal a szűk körrel, ami kitartott mellette. És még ők is kivétel nélkül elzárkóztak tőle, miután megadta magát a Totalitásnak. Megtorpant, és arra gondolt, bárcsak átírhatná a múltat, de sajnos csak a mán és a holnapon változtathat. Folytatta útját Andrea avatárjához. Amikor rátalált, egy ideig mindössze ámultan nézte. A hús-vér nő tökéletes képmása fogadta. Eszébe jutott az utolsó alkalom, amikor látta: a Kanji téri lokál színpadán énekelt. Érezte bőrén a búcsúérintését; egy könnyet törölt le Jack arcáról.

A bánat éveket vésett a nő arcába, friss ráncok halovány hálóját karcolta bele. Házasélete Harry Devlinnel nem volt mindig könnyű, de eléggé szerette ahhoz, hogy visszatérjen hozzá, amikor a renegát elme sziklája eltalálta a Holdat. A biztonság hirtelen mindennél fontosabb lett számára. Alig egy héttel azelőtt, hogy Jack távozott az Állomásról a SzoftHarcba, Andrea váratlanul végzetes csapást mért a kapcsolatukra; közölte vele, új életet kezd a férjével. Jack sosem tudta meg, mennyire viselte meg a férje halála. Andrea mindig kitért a válasz elől, ha a gyászáról kérdezte. Még most, négy-öt évvel később is úgy gondolta, a fájdalom túl mélyre hatolhatott benne.

De legalább a nyers tényeket megtudta tőle. Harryt a Kanji egyik sikátorában lőtték le. Informátorok kiterjedt hálózata dolgozott a keze alá. Úgy vélték, az egyikük átállt, majd végzett vele. Sohasem fogták el a gyilkost. Jack jól emlékezett Pierre Ahmatovra és mulatójára, a PárducCárra. Kíváncsi volt, vajon Harry hány kő alá nézhetett be, és miféle életveszélyes titkok leselkedtek alattuk. Egyszerűen elpusztíthatatlannak tűnt, tele élettel és energiával, mindkét lábbal szilárdan a valóság talaján. El sem tudta képzelni repróként, amit a haláláig fonalba égetett, halvány nyomvonalakból megrajzolva keltettek életre. Azt pedig egyenesen képtelenségnek tartotta, hogy Harry virtuális jelenléte bármilyen vigaszt nyújthatna Andreának.

Az avatár szeme csukva volt. Jack gondolkodás nélkül megragadta a kezét, és hívást kezdeményezett. Elképzelte, ahogy a nő meglátja felvillanó képmását, és fontolóra veszi, szóba álljon-e vele. Egy pillanatra esélyt adott a reménynek.

– Most komolyan, Jack… nem is értem, ti emberek miért szívatjátok magatokat ezzel.

Nem történt semmi. Andrea keze hideg és élettelen maradt. Jack ismét megszorította, majd elengedte. Ernyedten hullott vissza a csípőjéhez. Arcát árnyék borította. Jack csókot lehelt ujjhegyére, és megérintette vele kedvesét a szája sarkánál. Fagyos borzongás fogta el. Talán éppen egy új szeretővel van. De hát mindent megbeszéltek, biztosan beszámolt volna róla. Elképzelte, mit gondolhat Andrea a hazatéréséről – íme egy újabb férfi, aki szereti, aztán meghal. Talán ezért vágta el magát tőle olyan váratlanul és maradéktalanul. Pedig kezdettől kész volt elfogadni a tényt, hogy a férfinak már nincs sok hátra. Jack mindkét lehetőséget kizárta. Valami nem stimmelt. Meg kell találnia Andreát. – Holnap letudjuk az InSecet, aztán nekilátunk a keresésnek – közölte Fisttel.

– Dögunalom vagy – morogta Fist. – Mit szólnál, ha felmennénk a templomhoz? Van ott valaki, aki tuti falra mászna az örömtől, hogy viszontláthat. Elmesélhetnénk neki, milyen mély benyomást tettek ránk a kis követői.

– Nem találkozunk Szürkével. – Jack maga is meglepődött a dühén. – Se most, se máskor.

– Te vagy a főnök.

– Menjünk vissza a szállóba.

A bábu erősen összecsapta kemény kezecskéit. A kert szertefoszlott. Jack ismét ott állt a hitvány hotelszobában, mardosta a magány éhsége, talpa alatt elveszett mennyországok hevertek.

Jack a Vámhivatal tetején álldogált, és a Szemölcs kerek sziklája felé nézett. A Dokknegyed lakótelepeinek sűrű tömege szemből, jobbról és balról homorú ívben ráhajolt, magasan a feje felett találkoztak össze a Gerinc túloldalán. A legtöbb épület félkészen vagy félig romokban állt. Tucatnyi kiégett folt virított a városképben, akadt közöttük pár négyzetméteres és többutcányi széles.

Jack egyenesen felnézett a Gerincre, próbált belátni fényei mögé, de úgy elvakították, hogy el kellett kapnia a tekintetét. Elképzelte Andreát valahol odaát, és eszébe jutott, mit mondott egyszer Birodalomról. – Az egész Állomás az ő műve. Piszok lenyűgöző munkát végzett, bármennyire is utálom beismerni. – Jack ismét ott állt a közepén, de még mindig csapdában érezte magát. Fist kizökkentette a merengésből.

[Emlékszel az istenekre, Jack? Szívesen tennék velük egy próbát.]

[Kivételesen nem fognálak vissza.]

[Rögtön más lenne az ábra.]

Egy fekete InSec repgép suhant végig elővigyázatosan a leszállópályán, majd a betonra kuporodott, ahogy leálltak a motorjai. Valami megmozdult belül, aztán kinyílt egy ajtó.

– A nevem Corazon hadnagy – mondta a pilóta, miközben kikászálódott. – Lestak felügyelőhelyettes segédtisztje vagyok.

Fiatal nő volt, alig alacsonyabb Jacknél. Sötét, jellegtelen egyenruhát viselt. Simára borotvált fejbőrét sűrűn tetovált fonalrúnák tarkították. Feje tetején Kelet ezüst logója ragyogott. – Meg kell bilincselnem. Sajnálom, ez az előírás. – Besegítette Jacket a repgépbe, és föléje hajolt, hogy bekattintsa a biztonsági övét. Mialatt a szíjakkal babrált, kínos csend telepedett rájuk.

– A Dokknegyed elég lerobbantan fest – mondta Jack. – Meglep, hogy nem építették újjá a kiégett részeket.

– Azok most zérókertek. A terroristák bombáinak nyomai. Az istenek szerint örökre emlékeztetnek rá, miért küzdünk.

Beült a pilótaülésbe.

– Elkapták a robbantókat? – kérdezte Jack.

– Amint Szürke elbukott. Volt olyan naiv, hogy békeharcosoknak hitte őket. – Végigfutott a felszállás-ellenőrzésen. – Indulhatunk. Kérem, repülés közben tartsa távol tőlem a pinokkióját.

[Milyen tökös a drága], suttogta Fist. [Bármikor zsinóron rángathatna.]

A repgép nyílegyenesen felemelkedett. Ahogy irányba álltak nem sokkal a Gerinc alatt, Corazon egy pillanatra behunyta a szemét, és felnyúlt, hogy megsimítsa a Kelet-logóját.

[Ez meg mi volt?], kérdezte Fist.

[A Panteon-ikonok mellett vagyunk. Csak tisztelgett a patrónusának.]

[Mondd, hogy te nem voltál ekkora seggnyaló.]

Corazon befejezte a kurta rituálét, és kilőtt a repgéppel. Ügyes kezű, rutinos pilótának tűnt.

– Úgy húsz perc, és ott vagyunk.

– Azt látom.

– Régen nem járt itthon. Nagy kár, hogy így kellett visszatérnie.

– Nem halok bele.

Átrepültek egy sokszintes konténertelepen, a több száz fémtároló kanyonfalai között kígyózva. Repgépek suhantak el alattuk-felettük, pilótáik és utasaik tisztán látszódtak üvegükben. Szkinek nélkül egyforma ócskavasak voltak, kifakult szénszálas vázuk halvány csontszerkezetnek tűnt a karosszériák lecserélt, átfestett fémlapjainak palimpszesztjei mögött.

– Kelet a patrónusa? – kérdezte Jack a nőtől.

– Igen, az apámon keresztül.

[Látod, nem mindenki hagyja cserben a szüleit, pajtás!], vihogott fel Fist.

Jack összerezzent.

– Túl szoros a bilincse? – kérdezte Corazon.

– Semmi baj vele. – Jack előredőlt az ülésben. – Az InSecnél elég ritka madár egy Kelet-hívő.

– Úrnőm erre utasított, és én követtem a szavát.

– Mi szeretett volna lenni?

– Újságírónő.

Jack hagyta elnyúlni a csendet.

– A munkám az InSecnél sokkal kielégítőbb, mint vártam.

– Azt látom – mondta Jack. – Évekkel ezelőtt jól ismertem Lestakot. Maga túl fiatal, hogy annak a nőnek dolgozzon.

– Másodikként végeztem az osztályomban az Akadémián.

– Akkor Kelet a legjobb utat választotta magának.

– Ahogy eredetileg Szürke is önnek.

Jack felhorkant.

– Azelőtt jó patrónus volt – csattant fel Corazon. – Megbecsülte önt, higgye el. Fényes jövő előtt állt, akárcsak én.

– Aztán száműzött, és elbukott. A Panteontól távol áll a jóság, Corazon. Rögtön átverik, ha úgy hozza a helyzet.

Corazon könnyed, barátságos máza azonnal jéggé dermedt. – Szürke megkapta a büntetését. A többiek pedig továbbra is értünk élnek. – Rövid csend után folytatta. – Hivatalos minőségben kísérem magát. Kérem, használja a rangomat, amikor megszólít.

– Én is az InSecben szolgáltam. Megtenné ugyanezt a szívességet, Corazon hadnagy?

– Ha ragaszkodik hozzá, Forster próbaidős.

[Ez talált, pajtás], kuncogott Fist. [Csípem a kiscsajt.]

Jack számára világos volt, hogy Corazon mély, személyes hálája miatt fogta az istenek pártját. Saját kapcsolatára emlékeztette Szürkével. Az isten sokkal többet tett karrierje egyengetésénél. Mentora és barátja volt, segített átugrani az akadályokat, és elsimította a feszültségeket, amiket gyorsan felívelő pályafutása keltett. Jack nem is sejtette, hogy Szürke kiemelt figyelme nem jog, inkább kiváltság, mígnem kijelölt posztja a SzoftHarc frontján rádöbbentette, milyen gyorsan és nyomtalanul elveszítheti egy isten az érdeklődését bármelyik alattvalója iránt.

Hirtelen árnyék borult rájuk, sötétben repültek tovább. Beléptek a Szemölcs üreges belsejébe. – Nahát, ide azóta sem jutott a gerincfények áldásából? – kérdezte Jack.

Corazon válasza éles volt és személytelen. – Birodalom úgy vélte, nem érné meg a belefektetett energiát. A fúziós reaktoroknak nincs szükségük rá, a romokat senki sem látogatja, az ipari zónát pedig a földfelszínről világítják.

Jack saját szemével is meggyőződhetett erről, amint az hozzászokott a sötétséghez. Halvány fénykörök pettyezték a Szemölcs talajszintjét, körülvéve apró repgépüket. Hajtóművek lángcsóvái villództak előttük izzó narancsban vagy magnéziumfehérben. Utcai lámpák kicsiny háromszögei rendeződtek szabályos időközönként sűrű csomópontokba a sötétben. Itt-ott egy toronyház döfte át a homályt, jelenlétükre csupán az apró, fényes ablakokból kirajzolódott vékony körvonalak utaltak. Jack hunyorogva nézte őket, és parányi alakokat képzelt valamennyi ablaktábla mögé. Felsóhajtott. Ha Fist nem lenne rácsverben, most beléphetne minden egyes épület fonalhálójába, körülnézhetne minden egyes szobában és lecsekkolhatna minden egyes jelenlévőt. Gyerekjáték lenne megtalálni Andreát.

Fény villant a műszerfalon, majd figyelmeztető tempóban pislogni kezdett.

– Fenébe – morogta Corazon. – Késésben vagyunk. – A repgép nekilendült, ülésébe préselve Jacket. A Lakónegyed bejárata kicsiny fehér körként fénylett a távolban, de rohamosan közeledett, mígnem teljesen betöltötte a gép szélvédőjét. Hirtelen átrobbantak rajta, majd Corazon hadnagy éles félkörívet írt le a negyed hatalmas égboltján.

A Gerinc vékony ezüstgerendája ott nyújtózott felettük egészen a Napburokig; az óriási, áttetsző lencse úgy feszült a Lakónegyed peremére, akár a bőr a dobra. Lágy, melegsárga derengésben úszott, fénye elárasztotta a lomhán kanyargó Mèche-folyóval kettészelt várost, selymes ragyogásával mintha a negyed minden napját bearanyozta volna. Mindkét oldalon lakóházkomplexumok, bevásárlóközpontok, üzleti és tudományos parkok sorakoztak. A negyed középvonalán küllőtornyok masszív hengerei magasodtak egészen a Gerincig. A tornyok mélyen lenyúltak a földbe, átütve a Lakónegyed bőrét, egyenesen ki a világűrbe. A külső szintekből sarjadt széles pillérek tartották a Menny zöld-arany gyűrűjét. Minden isten Panteonjának saját tornya volt, amelyekben legfontosabb cégeik és főbb alvállalataik kaptak helyet. A kora délelőtti órákban buzgó alkalmazottak hada töltötte meg valamennyit, végrehajtva az ezerféle vállalati utasítást, amelyekkel a felsővezetés elárasztotta őket. Kivétel nélkül legalább heti hat napot dolgoztak, napi nyolc órában. Többségük még ennél is keményebben robotolt. Az istenek különösen sokat követeltek a közvetlenül alattuk állóktól, de ennek arányában honorálták erőfeszítéseiket.

– Rohadt életbe, kifutottunk a leszállóidőnkből.

A csalódás dühétől Corazon megfeledkezett hideg távolságtartásáról. Balra kanyarodott a repgéppel, lenyűgöző kilátást kínálva a negyedre, amit Jack egykor meglehetősen jól ismert. A Chuigushou Pláza pontosan alattuk ragyogott. A Violin-kertek hol eltűntek, hol feltűntek a keretben, vörös téglás falaikkal megidézve egy legalább háromszáz éve halott esztétikát.

[Kertváros az űrben], mondta Fist. [A Titán aszteroida termei sokkal menőbbek.]

– Milyen érzés viszontlátni a múlt szellemeit, Jack? – kérdezte Corazon.

Jacket meglepte a hirtelen jött barátságos hangnem, de hát a megbocsátás mindig is kiemelt erényt jelentett Kelet és hívei számára. Enélkül nem is tudott volna részesévé válni sztárjai botrányos életének. Egy páriából egy hét alatt hős lehetett. Egy divatos énekes hobbiszintű nőveréseit rögtön elnézték, ha előállt egy ütős slágerrel. Egy kábszeres színész főszerepet kapott valami sikeres filmdrámában, és máris álomférj és mintaszülő lett. Persze a heti pálfordulásoknak megvolt a maguk árnyoldala. Kelet épp annyi bálványt döntött le pillanatok alatt, ahányat emelt. Legkövetkezetesebb vonását pont szeszélyessége jelentette.

Jack már tisztán látta a Chuigushou-völgyet. Az exkluzív bevásárló- és szórakoztató-központok negyedét ikerházak csíkjai hálózták be levélerezetként. De a háború errefelé is hátrahagyta sötét nyomait. A sziporkázó tájképet égésnyomok csúfították.

– Ezek is zérókertek? – kíváncsiskodott Jack.

– Úgy van. A terroristák a Lakónegyedet se kímélték.

Jack furcsamód megkönnyebbült a lány hangjába visszatérő jeges éltől. Őszintébbnek érezte, mint az előbbi meleghullámot.

– Hogy néznek ki a fonalban? – kérdezte.

– Mindegyik egy halott gyermek arca.

Közepes méretű irodaházak sűrű fürtjei mellett suhantak el. A Napburok fénye bearanyozta üres tükörfelszínüket, felékszerezett ujjak szövevényévé változtatva őket. Mögöttük a város már sokszínűbb arcát mutatta – üzleti inkubátorok, miniplázák, luxusvillák kavalkádját. Jack agyát egy pillanatra elöntötték a város emlékei. Érzelmei olyan elevenné tették a megelevenedő képeket, aminek a fonalháló nyomába sem érhetett.

– Megkaptuk a leszállóhelyet.

A repgép meredeken lebukott és kilőtt, becélozva egy hatalmas tornyot, amely a Szemölcs kapujánál állt. Jack fonal nélkül is azonnal felismerte. Az InSec-központ. Az épület harmincharmadik szintjéhez épített középső kifutók felé suhantak.

– Pár perc múlva találkozik Lestak felügyelőhelyettessel – jelentette ki Corazon. – Őt is megpróbálja majd a Panteon ellen fordítani?

– Hét év távollét – köszöntötte Lestak. – Ebből öt gyáva árulóként.

– Kíméljen meg a prédikációtól. Halljam, mit akar tőlem, aztán engedjen el. Találkoznom kell pár emberrel.

– Engedjem el? Hát nem tehetek mást, igaz? A maga aljas cimboráinak gondja volt rá. Amnesztia minden háborús bűnösnek...

– Nem vagyok bűnöző. És a Totalitás nem aljas. Távolról sem.

Lestak felsóhajtott, és oldalra nézett. Ellentétben Corazonnal, a felügyelőnő megőrizte a haját. Ugyanolyan rövidre nyírt kefefrizurája volt, mint hét évvel ezelőtt. De már ezüstszürkés dér lepte be. Fonalrúnák himbálóztak a fülkarikáin. Levette a szemüvegét, és finoman dörzsölgetni kezdte a homlokát. Jacket szinte mellbe vágta a semmiből felbukkanó múlt. Megjelent előtte a nő, ahogy ugyanilyen modorban faggatja őt és Harry Devlint a lassan haladó Penderville-nyomozásról. Akkor is ugyanilyen dühös volt. Emlékeiből tudta, hogy mindjárt leveszi a szemüvegét, felé fordul és megindítja a támadást. Lestak pontosan így tett.

– Maga csak tudja, igaz, Jack? Elvégre épp eleget nyalta a talpukat. Szégyen és gyalázat, amit csinált. Elmenekült a harc elől, ügyet sem vetve a halott gyerekekkel borított Holdra, a sok bombázásra. Sosem titkolta, milyen elégedetlen Szürke döntésével, de nem hittem volna, hogy ilyen beszari.

Jackben fellángolt a harag. Kellett pár pillanat, amíg visszafojtotta, és felkészült a feleletre. Ezalatt a felügyelőhelyettes félredöntötte a fejét, mintha egy láthatatlan jelenlévőt hallgatna. Jack Corazonra nézett. A lány a semmibe meredt, pár centire Lestak bal vállától. Döbbenet, majd szánalom villant át az arcán. Azután visszanyerte az önuralmát, és kisimultak a vonásai. Csak összeszorított, vértelen ajka árulkodott az érzelmeiről.

[Itt egy repró], közölte Fist.

[Ha kimozdult az otthonából, nem látható az arca.]

[Halálfejű? Nem csoda, hogy Corazon kiakadt.]

[Te is látod?]

[Nem. Nincs rá engedélyem.]

[Örülj neki.]

[Ti, emberek…]

Lestak kinyújtotta mindkét karját, és a semmi köré fonta maga előtt. Jacknek csak másodpercek múlva esett le, hogy épp megölel valakit, valahol máshol.

– Nem, Issie, nem kell aggódnod – mondta a nő. – Anyu jól van. Nincs szükségem a segítségedre. Szaladj csak játszani. – Rövid szünet következett, Lestak és Corazon a semmi egyazon pontjára meredtek. A hadnagy gondosan ügyelt arca nyugalmára. Lestakéról viszont valamiféle kétségbeesett szeretet áradt.

[Leszkennel], mondta Fist. [Durva fonalverje van a kisköcsögnek.]

– Nem kaphatod meg a vicces bábut, Issie – csattant fel Lestak. – Nem, egyáltalán nem olyan, mint te. – Újabb csend következett. Aztán a felügyelőnő belepuszilt a semmibe, és elköszönt.

Corazon kissé megnyugodva fészkelődött a székén. Jack várta, hogy Lestak összeszedje magát, és megszólaljon. Jöhetnek a következő vádak. A Totalitás felügyelete idején egy percnyi vigaszt sem hozott neki, ha visszagondolt a barátaira és munkatársaira. Sosem tudott túljutni ennek a beszélgetésnek a gondolatán, folyton arra várt, mikor robban elő valamelyik emlék mögül.

Halk, alattomos hang kúszott be az agyába. [Velem mindig is sokkal jobb volt, Jack.]

Lestak kiszúrta az arcán átsuhanó árnyat.

– Te jó ég – fakadt ki. – Szóval beszél hozzá, igaz? Ahhoz az izéhez odabent. Mintha csak ember lenne.

– Mindannyian beszélünk a halottainkhoz, Lestak – vágott vissza Jack. – Ez se rosszabb annál.

Most a felügyelőnőn volt a sor, hogy lenyelje a dühét. – Hogy merészeli? Issie élt, és a mai napig ember. Az az izé… sose volt valódi. Issie tiszta szívből szeret. Maga meg csak halált kap a teremtményétől. Mintha egy darabka Totalitás lapulna magában, nem igaz? Nem meglepő, hogy szíves-örömest átállt hozzájuk. Hálásak lehetünk az isteneknek, hogy az összes többi bábut elpusztították.

[Hülye picsa], mordult fel Fist. [Én és a Totalitás? Tudja ez, hányat basztam át közülük?]

– Nem jókedvemből vagyok itt – mondta Jack. – Ki vele, mire kíváncsi? Vagy csak sértegetni akart?

[Nem csak téged], sziszegte Fist. [Mindkettőnket.]

– Akkor essünk túl rajta – sóhajtott Lestak. Sápadt kezével a levegőbe intett. Jack szinte látta, ahogy jegyzetlapok ragyognak fel előtte a semmiből. A nő röviden szemügyre vette őket. – Figyeljen nagyon, Corazon – mondta. – Utána kikérem majd a véleményét.

A kihallgatás kezdetét vette. Lestak olyan elfojtott haraggal támadt Jackre, ami megrémisztette a férfit. Szinte egyáltalán nem érdekelte az Állomáson eltöltött élete, épp csak rákérdezett részvételére a Penderville-ügyben és a maradék három hónapra, mielőtt Fist birtokba vette a testét. Amint túlestek ezen, aprólékosan faggatni kezdte tevékenységéről a SzoftHarc alatt. Minden egyes kierőszakolt válasszal újabb és újabb emlékek bukkantak felszínre Jackben.

Odakint a Nap nem volt több egy hideg, könyörtelen csillagnál a sok közül. Lopakodó agyfurkászuk kemény fémpáncéljában Jack és Fist sorra járta a Holdakat és aszteroidákat, gázködöket és üstökösöket, lázadó MI-k után kutatva, amelyek kitörtek a Panteon ellenőrzése alól, de még nem álltak át a Totalitáshoz. Némelyek elrejtőztek és szaporodtak, mások csak békében akarták leélni utolsó napjaikat. Ezek könnyű célpontokat jelentettek, így többnyire Jack és Fist kapta őket. Néhány hét alatt a nyomukra akadtak, majd pár nap alatt becserkészték őket, egyenként kiégetve vészjelzőrendszereiket. Amint elég közel kerültek valamelyikhez, Fist kinyúlt hozzájuk a kis űrbárka antennáján át, áthatolt védelmi vonalaikon, kipuhatolta a szerkezetek legmélyén rejtőző gyengeségeket. Órák teltek el digitális meditációival minden egyes kódsornál.

Jack egy idő után már úgy tekintette a munkáját, mintha valami kommandós revizor lenne. A bábu nem tűnt másnak, csupán a könyvelői programcsomagok elképesztően kifinomult verziójának, amelyek használatára Szürke feljogosította az Állomáson. Ahogyan Jack kipuhatolta az igazságot a cégekről, beásva magát a gyökereik közé, és kitapogatva rejtett pénzmozgásaikat, Fist éppen úgy tárta fel a mesterséges értelmek szerkezetét, lekövetve a hálózataikban lüktető információk tündöklő hullámait. Mindkét folyamat egyformán lassú és aprólékos munkát igényelt.

Ám amint végzett prédája türelmes feltérképezésével, Fist villámgyors akcióba lendült. Szigorú pontossággal végrehajtott könyörtelen támadásai kezdetben lenyűgözték Jacket. Elméik összeolvadtak, átsuhantak a hajó rendszerén, majd az űrön keresztül egyenesen beleégtek a célpont szívének közepébe. Fist ádáz és feledhetetlen élvezettel vetette bele magát az ámokfutásba, majd az egyoldalú küzdelem kivétel nélkül a vérgőzös mámor pillanataival zárult. Jack szívében izgalom szikrázott, akár a frissen tört üvegszilánkok, minden egyes kibelezett szökevénynél, minden egyes elnémuló öntudatnál a világűr fagyos sötétjében. Eleinte mély elégedettség töltötte el, valahányszor sikerült végeznie egy olyan renegát értelemmel, mint amelyik sziklát repített a Holdba.

De nincsen öröm üröm nélkül. Ahogy Jack elméről elmére követte Fistet, egyre jobban odafigyelt a pozdorjává zúzott gondolatokra. Gyermekkorától kezdve tudta, hogy a Panteon valamennyi istensége tulajdonképpen egy-egy érzelmekkel rendelkező vállalat. Ennek fényében nem esett nehezére, hogy akár a legapróbb és legelemibb céges képződményt is egyfajta élőlénynek tekintse. Kiváló elemzőkészségével mindig is az ilyesféle teremtmények javát szolgálta, de küldetése során kezdett rájönni, hogy valójában az istenek világűrbeli testvéreit irtja. Felismerését egy még felkavaróbb észrevétel követte. Jóformán egyetlen kivégzésre ítélt mesterséges értelem sem bírt olyan műveleti teljesítménnyel, amit egy aszteroida precíz átrepítése a fél Naprendszeren megkövetelt volna, sem olyan hackertudással, ami láthatatlanná varázsolja a Panteon számára. Az istenek mégsem tettek semmit, hogy megtalálják a Hold elleni támadás valódi felelősét, és törvény elé állítsák.

Jack hamar megszokta, hogy minden egyes halál után szörnyű kínok között tér magához, a pilótafülke egyik sarkába kuporodva. Gyakran összehányt ruhában ébredt, néha a nadrágjába ürített. Fist ott himbálózott előtte, tébolyult vihogással rángatta vissza a valóságba. Azután a kis bábu megperdült és végigcikázott a szűkös űrhajón. Néha átszökkent a furkász tenyérnyi kabinablakán, kapargatni kezdte kívülről, akár egy foszforeszkáló lidérc a koromsötét űrben, akiről fényévekre lerí a frissen kielégített vérszomj felhőtlen öröme. A legborzasztóbb az volt, amikor a pár perce legyilkolt MI halálsikolyát utánozta.

Jack ezután a priccséhez vonszolta magát, napokig aludt, majd ismét saját hányásában ébredt, könnyek között. Álmában a háború véget ért, Fistet kiemelték az agyából, békében és magányosan élt. Átkozta Szandált, hogy nem lőtte szét a sziklát, Szürkét, hogy éppen őt küldte a harcba, Birodalmat, hogy bábjátékost csinált belőle. Végül betámolygott a zuhany alá, hogy lefürödjön, de csak állt mozdulatlanul, és tűrte a forró víz tűszúrásait. Fist eközben visszatért a fejébe, a diadalujjongások végre elcsendesültek. Apró bárkájuk hamarosan hazatér: készen várt a Hold tömegvonzására vagy készült rá, hogy beszáguldjon egy űrállomás szuperszerkezetébe. Újabb értelmet húzhatnak ki a listáról. A többi bábu tovább cukkolja majd Fistet gyengeségei miatt – vagy a lomhaságát szapulják, vagy azt a szükségtelenül heves megszállottságot, amit a kiszemelt áldozatok szerkezeti finomságai iránt táplál. Fist meg szépen elküldi őket a pokolba.

Aztán a vadászat újraindul.

– Ezt akarta hallani? Ilyen jelentést szeretne a patrónusa? – kérdezte Jack, miután kimerítő részletességgel leírta egy jupiteri MI haláltusáját. Egy felderítő és érckutató szonda volt, a Callistóról szökött meg, hogy utolsó heteit álmai között tölthesse, mielőtt lejárnak az életét biztosító engedélyek, és halálba küldik a fúziós reaktorok. Nyolcvanhét éven át dolgozott megszakítás nélkül. Corazon már a felénél leállt a jegyzeteléssel. Csak bámult Jackre, ámulattól elkerekedett szemmel.

– Elmeséljem, hogyan tépjük cafatokra őket, hogy megvédjük magukat a mesterséges intelligenciák szabadságvágyától? Tényleg kíváncsi rá, Lestak?

– Emlékeztessem a sok ezer halottunkra, Jack? A sziklára, amit a maga hideg barátai a Holdra dobtak? Meséljek a gyerekekről, akiket a munkatársaim, a munkatársaink elvesztettek? Szeretné tudni, hány osztályterem áll üresen, mert egyetlen diákja se maradt? Kíváncsi rá, Jack… most hogy előadta, milyen borzalmas volt kiiktatni azokat a sosem élt baszadékokat, miután fellázadtak és gyilkológépekké váltak? Komolyan hallani akarja?

– Egyetlen olyan értelmet sem öltünk meg Fisttel, aki felelős volt mindezért. És hamarosan én is háborús halott leszek. Még egy repró se marad utánam.

Egy másodpercnyi csend után Lestak csak annyit mondott: – Hagyjuk a fenébe.

Odakint a Napburok már elsötétült, a gerincfények is elhalványultak, éjszaka telepedett a Lakónegyedre. De sem Lestak, sem Corazon nem mozdult, hogy villanyt gyújtson. Ahogy a felügyelő-helyettes elfordult az asztaltól, mintha beolvadt volna a sötétbe, majd eltűnt a mélyén. Jack puha érintést érzett a vállán. Corazon volt.

– A kihallgatásnak vége. Visszaviszem a Dokknegyedbe.

Lestak egy szót sem szólt, mialatt a hadnagy kivezette Jacket a szobából. Hallgatása még szigorúbban vádolt, mint bármelyik kérdése.

[Pompás volt hallani a jó kis kalandjainkról], kuncogott Fist. [Azok voltak a szép idők, nem igaz?]

Szavai még mélyebbre vágtak.

Útban a repgéphez Corazon hadnagy nem mondott semmit, csak akkor szólalt meg, amikor beértek a Szemölcs mély sötétségébe. A műszerfal zöld és kék fényei finom derengésbe vonták az arcát. Jóformán suttogott. Az újságírói objektivitás illúziói messzire szálltak. Már-már úgy tűnt, az emberre kíváncsi a próbaidős mögött.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen durva odakint.

Egy teherszerelvény bukkant fel előttük. Gravitációs gátak szisszentek lágyan, felvinnyogott az apró impulzushajtómű, és a repgép irányt változtatott. A kanyar, az övek finom rándulása emlékeztette mindkettőjüket, hogy biztosítókötelek nélkül suhannak az űr peremén, semmi sem tartja meg őket, ha netán lezuhannak.

– Elméket törtünk fel, és néztük, ahogy feltörik a miénket – mondta Jack olyan közömbösen, ahogy tőle telt. – Az ilyesmi nem túl szívderítő.

Corazon szomorúan elmosolyodott. – Nekünk se volt egy fáklyásmenet. Hol a terroristák bombáztak minket, hol Birodalom gyilkolta a terroristákat. Megállás nélkül. Innen nézve úgy tűnt, odakint a Marson túl az égvilágon semmi sem történik.

Egy figyelmeztető lámpa gyulladt fel. A lány lenyomott egy kapcsolót, mire a vörös fény kihunyt. Jackre hirtelen rázuhant a magány. – Mi történt Issie-vel? – kérdezte.

– Lestak kislánya meghalt a Holdon.

Erre a válaszra számított. Biztosra vette, hogy a megbeszélésük után Lestak a kislány reprójával próbálja majd lecsillapítani haragját.

– Borzalmas időszak volt – mondta inkább magának, mint Corazonnak.

[A casus bellink. Nagy buli.]

Jack benyúlt elméje mélyére, és magasabbra húzta a tűzfalat, csapdába zárva Fistet. Egy ideig most nem kért a bábu szintetikus dühéből. A támadásra gondolt. Akárcsak máskor, most sem érzett haragot az emberiségre mért csapás miatt. Csupán mély, szenvedélyes bánat hullámzott benne, ha arra gondolt, milyen véres döntésekhez vezethetnek a politikai játszmák, és mennyire nehezen gyógyulnak be az általuk ejtett sebek.

– Én már túl öreg voltam ahhoz, hogy felküldjenek – mondta Corazon. – De sok barátom veszett oda.

Az aszteroidát letérítették a pályájáról, és egyenesen az egyik régi bányabázisba csapódott. Az akció végrehajtói valahogy elrejtették az érkezését az Állomás szenzorai elől, ezért nem tudták megállítani a Holdról. A támadást látványos, de jobbára ártalmatlan erődemonstrációnak szánhatták, azonban a telep épp aznap látta vendégül az Egyesült Általános Iskolai Holdtábor lakóit. Háromezer gyerek, négytől tizenhárom éves korig, halt szörnyet egy pillanat alatt. Az aszteroida átcsúszásáért a radaron Szandált tették felelőssé. Azonnal lejjebb csúszott a rangsorban. Számos kulcsfontosságú biztonsági részlege átkerült Birodalom irányítása alá. A Panteon nem fogadta el az ártatlanságát hangoztató Totalitás tiltakozását. A SzoftHarc hamarosan megindult. – El sem hiszem, hogy ellenszegült a behívójának, Jack. – Corazon kérdései egyre személyesebbé váltak, és a haragja is személyesebbnek tűnt.

– Én csak egy könyvvizsgáló voltam – felelte Jack. – Az összes többi bábjátékos kiképzett katona. Kőkemény profik, akik régóta dolgoztak Birodalom elmegyilkos programjaival, már azelőtt, hogy rájuk telepítették a bábukat. Én meg jóformán felkészítés nélkül pottyantam az egészbe. Semmi keresnivalóm nem volt köztük.

– Szürke küldte oda magát, nem igaz? Az ő akarata volt. Az istenek messzebbre látnak nálunk.

– Ez baromság, Corazon.

– A Panteon csak a javunkat akarja, Jack. Megvédenek minket. Mindig a lehető legjobb utat választják.

– Azt hiszi? Nézze meg, hová juttatott Szürke döntése. És nem csak engem. Vegyük a Penderville-gyilkosság ügyét; bizonyítékom volt a Panteon bűnrészességére.

– Képtelenség. – A lány hangjából döbbent rémület csendült.

– Ha az istenek elfordulnak az igazságtól, én az igazságot követem tovább, nem őket.

– Ne használja az InSec esküjét efféle… eretnekségre.

– A PárducCár könyvelésében akadtam rájuk. Nagyon jól elrejtették a nyomaikat, de ott voltak. Az egyik program arra szolgált, hogy csatakot csempésszenek be az Állomásra.

– Tényleg azt hiszi, hogy egy isten részt venne ilyesmiben, Jack? És gyilkolna, hogy titokban tartsa?

– Az első bizonyítékokat elvittem Harry Devlinhez. Komolyan vette minden szavam, de aztán jött a SzoftHarc. A Panteon ürügyként használta, hogy lezárja a nyomozást. Egyik rohadékot sem érdekli ott az igazság.

– Hallgasson, Jack. Nem beszélhet így.

– Miért nem? Ez az igazság.

– Az nem lehet. És különben is tiszteletlenség.

– Fordult a kocka, Corazon. Szandál mindannyiunkat cserben hagyott. Szürke túl naiv volt. Birodalom elveszített egy igazságtalan háborút. Keletnek az egész csak arra kellett, hogy megnégyszerezze a nézőszámát.

– Mire céloz ezzel?

– A Panteon kegyetlen és önző, ráadásul óriási hatalom van a kezükben. Ez pedig ritka szar kombináció.

– Egy percig sem hallgatom tovább.

– Hazudnak nekünk, kihasználnak és elhajítanak. Nekem elhiheti, eleget öltem nekik. Maga se lett újságíró, igaz? Fogadjunk, hogy kislánykora óta álmodik róla. Mekkora esélyt kapott Kelettől, amikor az InSechez küldte? Tényleg hitt neki, amikor azt mondta, így lesz a legjobb?

– Másképp is dönthettem volna.

– Volt egy barátnőm, aki pokoli jól énekelt. Nem tetszett neki a jövő, amit Kelet kínált. Az istennő tönkretette a pályáját.

A repgép elhagyta a Szemölcsöt. Corazon meredek ívben a Dokknegyed szintjére ereszkedett. – Hová megy innen, Forster? – kérdezte, váratlanul visszatérve szenvtelen hangjához.

Fistnek sikerült átjutnia a tűzfalon.

[Úgy hallom, fájó pontjára tapintottál!]

– A Kanji téri állomáshoz – felelte Jack.

– Elég messze van a szállásától.

– Keresek valakit.

Corazon letette a gépet az utcára. Jack kinyitotta az ajtót. Programozott eső kopogott körülötte, az arcába vágott és megborzongatta.