Szöveg, illusztrációk © Imre Viktória Anna, 2025

Borító © Pándi Réka, 2025

Minden jog fenntartva. Ezen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető át semmilyen formátumba, sem elektronikus, sem nyomtatott, sem más eljárással rögzített formában a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül.

Elérhetőségek:
Email: temptinc@gmail.com
Blog: imreviktoriaanna.blogspot.com
Facebook: facebook.com/imre.viktoria.anna
Instagram: imreviktoriaanna
Threads: imreviktoriaanna
Bluesky: imreviktoriaanna

ISBN: 978 1 7384239 1 0

Pocsolyának – mert bár sosem fogod elolvasni ezt a könyvet (vagy, legyünk őszinték, bármelyik másikat), már húsz évvel azelőtt megihletted az összes macskarakteremet, hogy először feldoromboltál volna.

A Zsinat által hivatalosan elismert kasztok és ezek legfőbb jellemzői

(Részlet a Halandó szolgák kézikönyve c. kötetből. Tizenharmadik, angol nyelvű kiadás, 7. oldal)

Grimling

Élőholt, vérszívó vámpír, az öröknép egyik legelterjedtebb fajtája. Kizárólag vérrel táplálkozik, és a harapása rövidtávú memóriavesztéssel jár. Bár könnyen teremt utódot, újjászületésekor az összes halandó emlékét elveszíti. Csak olyan épületbe léphet be, ahová beinvitálták, és nem szenvedheti a fokhagymát sem. Ha napfény éri, elhamvad, ám az utóbbi évtizedek kutatásai rávilágítottak, hogy ha kegytárgyat visel a bőrén, az megóvja ettől a végtől.

[Kezdem azt hinni, hogy Kiki miatt elfogult voltam velük. Skót grimlingek: 10/10; az összes többi: -10/10]

Lidérc

Alakváltó vámpír, amely sokszor álmában lepi meg az áldozatát. Vér mellett vággyal is táplálkozik, ezért intim kapcsolatban áll a halandókkal, bár ritkán használja őket szaporodásra, selejtes utódoktól tartva. Vérvonaltól függően változó a gyengesége, ám a többi élő vámpírhoz hasonlóan nem árt neki a napfény.

[Amíg nem láttad a saját szemeddel a legjobb barátodat női testben végiglejteni egy vámpírokkal teli báltermen, addig nem éltél igazán. (Oké, oké, a legjobb barátod muterját.) 8/10]

Ghoul

Élőholt, testrabló vámpír, amely harapással szaporodik. Folyamatosan oszlik, ezért az áldozataitól zsákmányolt testrészekkel tartja egyben magát. Friss halottak húsából is képes csillapítani az éhét, így gyakran megtalálni temetők környékén. Oszlása sebességét befolyásolja a hold ciklusa – teliholdkor a legsérülékenyebb –, de gyengeségei közé tartozik az ezüst is. Sajnos ritka, hogy néhány évtizednél tovább életben marad.

[Nem hittem, hogy van rá esély, de rosszabbak, mint gondoltam. Szegény Desszert. -454896/10]

Striga

A sötétség gyermeke; csontokkal, vérrel és az áldozatai rettegésével táplálkozó élőholt vámpír. Könnyen felismerhető írisz nélküli, fekete szeméről és krétafehér, szőrtelen testéről. Képes teljesen az uralma alá hajtani a halandók elméjét, hogy borzalmas látomásokkal gyötörje őket, így édesítve a vérük ízét. Sem a tükörben, sem a kamerák felvételein nem látszik, és a napfény halálos fenyegetést jelent rá.

[Már a látványuktól belém áll a frász, szóval valamit jól csinálhatnak. 3/10]

Hárpia

Ritka, ősi eredetű vámpír, amely képes tollas szárnyakká és karmos madárlábakká alakítani a végtagjait. Tojásból kel ki, fő tápláléka az emberi szív, de legendásan állhatatos teremtmény, és véren is eltengődik, ha kell. Örökké éhes. Kiváló a szaglása, és csak a vas ejt rajta halálos sebet.

[Az miért nem került ide, hogy átlátszó a szemhéjuk? Vagy hogy előszeretettel üldögélnek mások konyhapultján félpucéran, ógörögül hadoválva? 1.5/10, goromba csirke.]

Dracul

Élőholt vámpír, amely nemcsak vérrel, de minden élőlény – így állatok, növények és a többi élő vámpír – energiájával is képes táplálkozni. A külseje az összes kaszt közül a leginkább hasonló a halandókéhoz, ezért könnyedén elvegyül köztük, és a napfény sem árt neki. Képes mások gondolataiban olvasni és rájuk kényszeríteni az akaratát, a szent tárgyak azonban halálosak rá.

[Mint kiderült ennek a kasztnak két verziója létezik: simlis politikus és szentfazék bombázó. Ha rám hallgatsz, nem fogsz velük kezet. 4/10, de csak Donna miatt.]

Grimnir [BABE ♡]

[TITKOSÍTVA]

[Szóval sikerült kifognom azt a fajtát, amelyik százévente testből testbe ugrál, és a művelet közben kikapja a fél szemed.

De tudod… nekiadtam volna az utolsó sejtemet is, ha cserébe velem marad.]

A kezdet kezdetén sötétség borított mindent. Ebben a legtöbb eredetmítosz egyetért, még ha a folytatás tekintetében akadnak is nézeteltéréseik. Fekete, csillagtalan éjszaka burkolta be tehát a világot hosszú évmilliókon át, amíg az élet első, makacs szikrája meg nem törte a kopár egyhangúságot.

A sötétség nem kevés megrökönyödéssel fogadta ezt a hirtelen változást, de becsületére váljék, azonnali megtorlás helyett csak figyelt és várt. Árnyakkal kibélelt vackából tartotta fél szemét a mind különösebbé és népesebbé váló mindenségen, hátha megértheti, miféle szerepe maradt benne.

A másik szemét arra használta, hogy vadásszon. A torka éhesen tátongott, akár egy fekete lyuk, és alig győzte megtölteni vérrel és halállal, halállal és vérrel. Ezer meg ezer szörnyszülött gyermeket hozott a világra, azok pedig vele együtt tizedelték tovább az élőket.

Így ment ez végeláthatatlanul hosszú időn át – mígnem a sötétség érdeklődve bámészkodó része hirtelen ráébredt, hogy elvesztette a kapcsolatot a vadásszal. Mialatt a világot figyelte, szép lassan magára maradt, és többé nem állt hatalmában egyesülni a hiányzó felével.

Az első pánikot követően a sötétség feltalálta magát: segítségért kiáltott.

És, ahogyan az lenni szokott, a kiáltást meghallotta valaki.

Negyvenkét évvel a Zsinat előtt

Tudni szeretnéd, hogyan gyűlöltem meg a repülést?

Egyetlen szó: csomagtér.

A repülőgép a modern kor csodája, én értem. De amikor tízezer méteres magasságban reszketsz egy nyavalyás műanyag hordozóba zárva, miközben körülötted egy falka öleb vonyít, az azért igencsak tönkrevágja a halandók találmányai iránt érzett lelkesedésed.

Azt sokkal jobban élveztem, amikor a tizenkilencedik század derekán elhagytuk a ködös Albiont: a Grimnir ugyanis akkor a Nautilus nevű gőzhajót választotta, és amíg ő a háromórás út alatt válogatott arisztokraták nyakába mélyesztette a fogait, addig én békésen egerésztem a gépházban. Calais-ből aztán a következő éjjel vonattal vágtunk neki Európának, mert a sötétség vérszomjas úrnőjét egészen az Appenninekig űzte az összetört szíve.

Szerettem Toszkánát. A Grimnir birtoka Pontremoli mellett, a hegyekben terült el; épp elég messze a civilizációtól ahhoz, hogy akár a valódi testemben is sziesztázhassak a napon, de elég közel hozzá, hogy rendszeres vacsorát kapjak. A nyáresték balzsamosak voltak, a levegő friss és élettel teli, a kert tele virágokkal – szívem szerint örökre ott maradtam volna. Ide még a két világháború szele sem ért el igazán.

Naná, hogy alig száz évet időztünk csak ebben a földi Paradicsomban, mielőtt a Grimnir egy este elém állt, és így szólt:

– Itt az idő, Seth. Holnap éjjel visszamegyünk Kilvernbe.

Így kerültem mindössze huszonnégy órával később az egyetlen éjszakai járat csomagterének poklába, míg maga a Grimnir békésen lapozgatta az esti újságot a kabinban, és időnként úgy tett, mintha beleinna a pezsgőjébe.

Mire a többi állattal együtt begurítottak a Heathrow csomagkiadójába, már kész voltam megtérni, akár beledöglök az első csepp keresztvízbe, akár nem. A többórás vonatutat egyszerűen átaludtam a kimerültségtől, és csak akkor tértem magamhoz nagyokat pislogva, amikor ráébredtem, hogy a szerelvény monoton zakatolását felváltották a Grimnir cipősarkának koppanásai, a hordozóm pedig ismét a térde magasságában lóg, ahogy az állomás kijárata felé sétál.

– Morana! – harsant egy vidám férfihang a közelben.

A Grimnir megtorpant egy pillanatra, majd irányt váltott, és a hang felé indult. Tekintve, hogy ritkán találkoztam az ismerőseivel, meglehetősen jól emlékeztem mindegyikre, akinek a közelében megfordultam – nem esett nehezemre kisakkozni a hang gazdájának kilétét sem.

– Egy ideje nem használom azt a nevet, Ciaran – felelte a Grimnir, beigazolva a sejtésemet.

– Ne haragudj, úgy megszoktam már! Hogyan szólítsunk?

– Teljesen mindegy. Csak Moranának ne.

A beszélgetés hallatán Ciaran helyett is égnek állt a hátamon a szőr: én, aki egy kamaszkori baklövésemtől eltekintve úgy általában egészséges távolságot tartottam a Grimnirtől, bele sem mertem gondolni, mi történne, ha ilyen otrombán az exére emlékeztetném. A kilverni klán feje azonban nem osztotta az aggályaimat, hanem előbb felnevetett, majd közelebb lépett, és magához ölelte a nála fél fejjel magasabb ősi vámpírt.

– Hiányoztál – veregette meg a hátát is, mint aki nem félti az életét. – Amikor megírtad, hogy visszatérsz, azt hittük, hogy megint Londonban telepedsz majd le… Gladys szabályszerűen körbetáncolta a a házat, amikor kiderült, hogy ezúttal a szomszédunk leszel!

– Ciaran! – szólt rá azonnal az aktuális felesége, aki mindeddig pár lépéssel arrébb várakozott.

– Ezer bocsánat, drágám. Emlékszel Gladysre, ugye? – A férfi közelebb húzta az érintettet, egy fehér szőrmekabátba öltözött nőt. – Az ő érdeme, hogy féláron kaptad meg a templomot, ugyanis arcátlanul lealkudta neked.

A Grimnir kuncogott egyet.

– Ez esetben fogadd hálás köszönetem – nyújtotta ujjait Gladys felé, majd az ajkához emelte a nő kezét, hogy csókot lehelhessen a kézfejére. – Egy vagyont megspóroltál nekem.

– Ez csak természetes – nevetett fel zavartan ő is.

– Szívügyünk az anyagi helyzeted, szóval elviszünk, hogy a taxiért se kelljen fizetned. – Ciaran a hordozómért nyúlt, és kérdezés nélkül kivette a Grimnir kezéből, majd felemelte, hogy megnézhessen magának. – Látom, még mindig ragaszkodsz a fekete macskákhoz.

Önkéntelenül hátracsaptam a fülem, ahogy a rácson át belebámultam a sárga szemébe, és még rá is fújtam, mint annak rendje s módja. Engem ugyan ne nézegessen mindenféle random vámpír – még akkor se, ha történetesen a Grimnir puszipajtása volt.

– Nyúlszívű bolhafészek, nem szereti az idegeneket – vett vissza magához a Grimnir. – Elfogadom a fuvart.

– Pompás! Ha gondolod, ellakhatsz nálunk is, amíg…

– Nem akarok a terhetekre lenni. Csak tegyetek ki a templomnál.

– Ugyan már – szólt közbe Gladys is –, rengeteg üres szobánk van, és…

– És koromsötét kriptátok? – vágott a szavába fagyosan a Grimnir.

A kérdés nyomán beállt kényelmetlen csendet az állomás háttérzaja töltötte ki: az utasok beszélgetésének morajlása, az induló és érkező vonatok füttyszavai, valamint a hangosbemondó menetrendszerű üzenetei. Én csak kushadtam a hordozó alján, és azt kívántam, bár maradtunk volna inkább Toszkánában.

Már most hiányoztak a begóniáim.

Végül Ciaran megköszörülte a torkát, és szinte láttam magam előtt, ahogy mosolyt erőltet a rókaképére.

– Nos, az sajnos nincs, szóval jobb is, ha szedjük a lábunk, különben ránk hajnalodik – mondta derűsen, és sarkon fordult. – Gyertek, itt parkolok a kijárat mellett.

A kocsiút mindössze tizenhat percig tartott, ám életre szóló traumát okozott bennem, Ciaran ugyanis úgy vezetett, mint egy megveszekedett őrült, a neje pedig csak adta alá a lovat. Minden kanyarnál azt hittem, egy jobb sorsra érdemes házfalra kenődve végezzük, és amikor nyolcadszorra suhantunk át egy piroson, gyanakodni kezdtem, hogy az autóban nincs fék.

Amikor végre kiszálltunk, és a Grimnir búcsút intett a vámpíroknak, megkönnyebbült nyervogás szakadt ki belőlem.

– Nocsak – hallottam a hangját. – Amilyen csendben voltál, azt hittem, már megint elaludtál.

A keze nyomán nyikorogva feltárult a kertkapu. Ráérős léptekkel indult el az épület felé vezető kövezett ösvényen.

Hirtelen különös viszketegség telepedett rám: minden szőrszálam égnek állt, a talpam pedig mintha magától lángra akart volna kapni, noha meg sem mozdultam a vackomban. Hangos nyávogással adtam tudtára, hogy valami nincs rendben.

A Grimnir megtorpant, azután visszasétált velem az utcára.

Amint átlépte a templomkert határát, a kellemetlen érzés megszűnt.

– Ez bizony bosszantó fejlemény – jelentette ki. – Megkértem őket, hogy szentségtelenítsék a telket, mielőtt megérkezünk. Gyanítom, hogy csak a templomot intézték el, a kertet nem. Várj egy percet.

Mintha lett volna más választásom.

Idegesen meghúztam magam a dobozom mélyén, és próbáltam nem elképzelni, hogy valami errefelé kószáló baltás gyilkos, netán unatkozó siheder megpillant, és épp macskákat támad kedve miszlikekbe aprítani. Ettől függetlenül értékeltem a Grimnir alaposságát, mert elintézhette volna annyival, hogy átcipel a megszentelt föld felett, aztán szépen templomfogságra ítél, amíg bokros teendői közé be nem szorítja a kert szakszerű meggyalázását – már csak azért is, mert keleten már világosodni kezdett az ég alja.

Kezdtem azt hinni, hogy a kerítés tövében felejtett, amikor ismét nyikordult a kertkapu, és egy vértől csatakos, mezítlábas alak sétált oda hozzám.

– Ȇ̸̫̙Z̶̫̒̋Z̷̙̒̒Ȩ̷̿̾͛L̷͎̾͂ M̵̼̽̀̐É̷̛̦͔Ğ̴̖̎ I̴̲͔͊͊S̶͍̒̌̈́ Ṿ̶͉̊͜Ō̶̙̭̆L̷̹̜͛͌Ń̸̠̊͝Á̸̹̫̠̓̽̕N̸̨͍̆̄K̸̞̤̙̈ – szólalt meg a hajmeresztőbbik hangján a Grimnir, és felkapta a hordozómat.

Amikor ismét belépett a telekre, a környezet immár az égvilágon semmiféle reakciót nem váltott ki belőlem. Ugyanolyan hétköznapi, kopár, az utolsó kavicsig áldatlan szelete volt csak a világnak, mint az összes többi, ahol előtte éltem.

Tíz évvel a Zsinat előtt

A falatnyi négyszögben, amelyet a holdfény és a Szent Engelbert végelgyengülés határán álló lámpái együttes erővel rajzoltak a kőpadlóra, egy alacsony, szőke hajú és sárga szemű fiatalember állt kinyúlt göncökben, arcán ideges kifejezéssel.

Millie sikított, ahogy a torkán kifért.

Millicent Watt az élete eddigi tizenhat éve során összesen ötször vetemedett rá, hogy sikoltással reagáljon az őt ért kozmikus igazságtalanságokra, és minden alkalommal jó oka volt erre:

1) amikor az óvodában egy játszótársa rálépett a csíkos házú csigára, amit ő már elnevezett William Wallace-nek,

2) amikor a szomszédjuk keverék csivavája farkasszemet nézett vele, és úgy vizelte oldalba a biciklijét,

3) amikor egy sirály a kezéből, dobozostul marta ki a sült krumpliját,

4) amikor koboldok után kutatva bemerészkedett abba a sufniba az elhagyatott vonatsínek mellett, és telement a haja pókokkal,

5) illetve a függetlenségi népszavazás másnapján, az eredményt látva.

Úgy érezte, az iménti árulás súlya elég jelentős ahhoz, hogy a hangszálaival adjon nyomatékot a zaklatottságának: a férfi helyén néhány másodperccel korábban ugyanis a fekete bundájú kandúr ült, amit mostanra már félig a sajátjának tekintett.

– Babe! – meredt rá feldúltan a mellette kacarászó vámpírra. – A macskánk férfivá változott! Babe, csinálj valamit! Az ölemben heverészett, Babe! A hasát vakargattam!

– Pánikra semmi ok, Millicent – felelte Ingrid, a lány véleménye szerint meglehetősen érzéketlenül. – Seth a kegyencem. Nem volna szerencsés, ha bárki tudomást szerezne a létezéséről, ezért többnyire macskaalakban tölti az idejét… de úgy éreztem, eljött az idő, hogy bemutatkozzatok egymásnak.

– A homokláda miatt, ugye? – rakta össze Millie, elérve, hogy a nő ismét horkantva felnevessen. – Kövezz meg, amiért feltűnt, hogy egy nyamvadt gumiegere sincs a macskádnak, Babe! Csak jót akartam!

– Értékelem – szólalt meg halkan a férfi, kerülve a tekintetét. – Tényleg. A kaparófát is, meg a macskaágyat… a tonhalas konzervről nem is beszélve.

Millie elborzadva mérte végig újra meg újra. Egy teljes hónap telt el azóta, hogy először besétált a templomba, és azóta nemcsak Ingriddel fűzte szorosabbra a kapcsolatát, de a helyi vámpírklánnal is megismerkedett – hogy a konzulátus borzalmairól említés se essék. Úgy érezte, alapos gyorstalpalót kapott tehát a természetfelettiből, Seth valódi külseje azonban kikezdte az idegeit.

– Vérmacskákról nem volt szó – bukott ki belőle. Ingrid ennek hallatán már meg sem próbálta visszafogni a jókedvét.

– Vámpír vagyok! – korrigálta enyhe ingerültséggel a férfi. – Egészen pontosan lidérc. Alakváltó – tette hozzá, látva Millie üres tekintetét. – Bele se néztél a kézikönyvbe?

A lány pillantása a hátizsákjára tévedt. A táska nyitott szájából kikandikált a Halandó szolgák kézikönyvének friss példánya, amelyet a Konzul nyomott a kezébe a látogatásuk végén.

Millie nem most kívánta beismerni, hogy ha akarta sem tudta volna elolvasni: egy véletlen balesetet követően a lapokat olyan szinten átitatta és hermetikusan összezárta az Irn Bru, hogy a titkaik talán örökre elvesztek az emberiség számára.

– Jobban bejön a gyakorlati oktatás – védekezett. Aztán rájött, hogy Seth-nek még mindig több van a rovásán: – Ettől még nem volt jogod dorombolva a bizalmamba férkőzni, csak hogy utána körberöhöghess, amiért fel sem merült bennem, hogy a macskakaja mellett a vért sem veted meg!

A férfi nem válaszolt: helyette Ingridre meredt, és amikor a nő alig észrevehetően biccentett egyet, sarkon fordult, majd karcsú testéből egy mozdulattal ismét kandúrt formált, és négy lábon távozott.

Millie dühösen visszasüppedt a párnák közé a kanapén, amit Ingrid néhány héttel korábban szerzett be a kedvéért, és amit azóta is az oltár előtt tárolt. Hirtelen azt sem tudta eldönteni, melyik vámpírra haragszik jobban: Seth-re, aki egy teljes hónapon át a legapróbb jelét sem adta, hogy minden szavát érti – vagy a nőre, aki az egészet kaján vigyorral nézte végig.

– A tegnapi filmet folytatjuk, Millicent? – kérdezte Ingrid, mintha mi sem történt volna.

A lány elhűlve meredt rá.

– Babe, jelenleg abban sem vagyok biztos, hogy még egy percig is itt akarok maradni!

– Nocsak. – Az orgonalila szem meglepetten elkerekedett. – Nem hittem, hogy ennyire felzaklat majd a dolog. De, ha akarod, a továbbiakban megtiltom Seth-nek, hogy megkörnyékezzen.

– Nem erről van szó! – Millie szembefordult vele, és a saját állára bökött. – A halandó szolgád vagyok! Nem gondolod, hogy illett volna a bizalmadba fogadnod annyira, hogy eláruld, nem egy, hanem két élőholthoz jövök látogatóba esténként?

A nő pislogott, majd rövid szünetet követően így szólt:

– Csak egyhez.

Millie kezdett úgy istenesen bepöccenni.

– Babe, az előbb mondta, hogy vámpír!

– Vámpírnak vámpír, de nem élőholt – felelte Ingrid sokkal nyugodtabban, mint amihez a lány véleménye szerint joga lett volna. – A lidércek élnek, és a szívük is ver. Seth így jött a világra. – Látva Millie meglepett arcát, elmosolyodott. – Talán tényleg nem ártana elolvasnod a kézikönyvet, Millicent.

A templomban tartózkodó egyetlen halandó érezte, hogy a mellkasában dagadó összes harag és frusztráció hirtelen leereszt, mint egy defektes autógumi. Megbabonázva nézte a vámpírja angyali szépségű arcát, és jó néhány próbálkozásába került visszaemlékezni rá, min is vesztek össze az imént.

Hogy a francba gondolhattam egy pillanatig is, hogy a srácokra bukom?, tűnődött elgyengülve.

Kipislogta magát a kábulatból, majd mély levegőt vett, és kifújta.

– Hajlandó vagyok elnézni, hogy hülyére vettetek – jelentette ki nagyvonalúan –, ha ma este film helyett te mesélsz nekem.

Ingrid szemöldöke a magasba szaladt.

– Én?

– Te, Babe. Pofátlan dolog a történtek után a kézikönyvre mutogatni, nem gondolod? – Tettetett mérgelődéssel odafészkelte magát a vámpír karja alá. – Tőled akarom hallani, amit tudnom kell. Gyerünk, mesélj szépen! Ha Seth lidérc, te miféle vérszívó fajzat vagy?

A nő közelebb húzta magához, és eltűrt egy tincset az arcából, mielőtt végigsimított a bőrén.

– Legyen – mondta ünnepélyesen. – Grimnir vagyok, Millicent. Nem létezik az én fajtámnál ősibb és veszélyesebb élőholt a világon. Olthatatlan szomjamat csakis az élők vére csillapíthatja egy-egy éjszakára. A napnak fénye elől koporsóba rejtőzöm, mert maga vagyok a sötétség, a csillagtalan homály, a… mi olyan humoros, Millicent? – meredt rá döbbenten.

Millie teli szájjal vigyorgott fel rá.

– Semmi, Babe – vágta rá. – Mondd tovább! Imádom, amikor arról beszélsz, milyen veszélyes vagy, és közben megremeg a selymes kis orrcimpád.

Ingrid köpni-nyelni nem tudott, és a lány imádta érte. Arcát a vámpír halványszürke selyemblúzába fúrta, és boldog mosollyal lehunyta a szemét, türelmesen várva, hogy a nő ismét felvegye a történet fonalát.

A híres-nevezetes Grimnirnek beletelt néhány percébe, hogy túltegye magát a megrázkódtatáson. Ekkor finoman megköszörülte a torkát, majd újra beszélni kezdett – Millie pedig addig hallgatta, amíg a szavak csendes monotóniája álomba nem ringatta.

Három évvel a Zsinat előtt

A nő mély levegőt vett, és emlékeztette magát, hogy mi forog kockán. Még egyszer, utoljára végigolvasta az asztalon heverő jegyzetek idevágó részét, és közben igyekezett figyelmen kívül hagyni a tompa sajgást, amely a kézírás láttán támadt a szívében.

Nem veszíthetek semmit.

Jobb keze ujjai egy maroknyi, színezüst feszületen babráltak, a ballal pedig idegesen cirógatta a vodkás poharat, amelynek épp csak a legalján sötétlett néhány csepp a legveszélyesebb anyagból, amit ismert – mármint ő maga, nem a világ. Az emberiség többi részének fogalma sem volt a létezéséről.

Amikor a jegyzet végére ért, lehunyta a szemét, és elmormolt egy imát. Megragadta a poharat, azután sietve a szájához emelte. Amint a hűvös üvegperem az ajkához ért, egész testében megremegett, és egy utolsó józan pillanatra belegondolt, mire készül; hogy miféle borzalmat készül a testébe fogadni; hogy…

Hátravetette a fejét, és a csuklómozdulatba, amellyel leküldte a fekete kortyot, mindazt a parttalan dühöt belesűrítette, amit a sorsa iránt érzett.

Elakadt a lélegzete, ahogy a folyadék végigperzselte a nyelőcsövét. Maga nyerte ki a forrásból egy bonyolult, minden szaktudását és energiáját igénybevevő kísérlet során, és csak remélhette, hogy valóban megadja majd neki azt a látens szabadságot, amelyre olyan régóta áhítozott.

A szabadságot, amelynek segítségével végre mozgásba lendítheti a tervét.

Kilenc hónappal a Zsinat előtt

Még a boltajtó is másképp csilingelt, amikor Seth nyitott be rajta: egy kicsit halkabban, szinte bocsánatkérően, mintha a jövevény legszívesebben nesztelenül surranna be az utcáról, és erről félig-meddig a berendezést is sikerült volna meggyőznie.

Orestes felkapta fejét a pult mögött, és széles mosolyt villantott a… fiúra? Férfira? Még most, egyheti ismeretség után is nehezen tudta megsaccolni az életkorát – csak az vált előtte máris világossá, hogy szeretné szorosabbra fűzni a kapcsolatukat.

– Jó reggelt – sétált oda hozzá az egyetlen vásárló, akinek őszintén örült. Szőke haja most is laza lófarokban pihent a hátán, és a félszeg mosoly, amivel megajándékozta őt, megdobogtatta a férfi szívét.

Tudta, hogy ma érkezett el a pillanat: amint szokásukhoz híven beszédbe elegyednek a polcok közt, előbb Seth kezét fogja majd meg, azután pedig megkérdezi tőle, hogy megcsókolhatja-e.

Amit nem tudott, az az volt, hogy ugyanitt ül majd alig három hónappal később is, amikor egy ősi hatalomnak, egy réges-régi ígéretnek, valamint a vakszerencsének köszönhetően örökre megváltozik az élete.

Tizenhárom évvel a Zsinat előtt

Alistair legutoljára akkor érzett ehhez fogható izgalmat, amikor az ő Bellája igent mondott neki, márpedig arra több mint hat évszázaddal ezelőtt került sor. Az aktatáskája mélyén egy ólommal, ezüsttel és vassal kibélelt, okkult igézetekkel megerősített ládában ott pihent a fajtája reménysége, ő pedig nehezen állta meg, hogy belemosolyogjon a pohár vérbe, amit a személyzet szolgált fel neki – testhőmérsékletűre melegítve, természetesen.

A gép háborítatlanul szelte át a fél kontinensnyi távolságot, amely az úti céljától elválasztotta. A férfi második napja utazott egyhuzamban, csupán néhány órás megszakításokkal: előbb az Égei-tenger mellé látogatott el az ásatásra, amely oly’ elképesztően gyümölcsözőnek bizonyult; azután a relikvia birtokában szállt repülőre ismét, hogy rábízza azt az egyetlen halandóra, akinek sem a hűségében, sem a szakértelmében nem volt oka kételkedni.

Ahogy teltek az órák, a felhők monoton takarója után messze elöl a horizonton elkezdtek felderengeni a tengerparti városok fényei, a pilóta pedig tájékoztatta egyetlen utasát, hogy megkezdték a leszállást.

Alistair becsatolta a biztonsági övet. Kételkedett benne, hogy egy zuhanás megölné, de nem azért járt a földön kétezer éve, mert szeretett kockáztatni. Hátradőlt az ülésben, és félárbocra eresztett szemhéja alól figyelte, amint az ablak túloldalán egyre tisztábban rajzolódnak ki előtte a jó öreg Caledonia hegyei.

A lába mellett, szűkös börtöne mélyén a sötétség egy magányos darabja várakozott. Nem zaklatták fel túlzottan a férfi reményei vagy tervei. A kéz, amely a korábbi menedékéből kiragadta, pusztán eszköz volt számára, hogy általa megtalálja a másik felét.

A relikvia, ahogyan Alistair nevezte magában, valószínűleg kenetteljesen mosolygott volna, ha akár szája, akár emberekhez hasonlatos érzelmei vannak: a gép ugyanis egyenesen a végzete felé vitte.

Berlin, három hónappal a Zsinat előtt

– Ali, nem akarok Skóciába menni.

Alistair felpillantott a dossziéból, amit Justine alig tizenöt perccel korábban helyezett az asztalára, és fáradtan rámosolygott a feleségére.

– Tudom, szerelmem. Hidd el, én is szívesebben venném, ha inkább megint Toszkánába utazhatnánk, mint legutóbb, de te is ismered a hagyományt.

Donna nem tűnt boldognak. Rátenyerelt az asztalra – a férfi figyelmét nem kerülte el, hogy ismét kesztyűt visel –, és szúrós pillantást vetett rá.

– Nagyképű dolog hagyománynak nevezni, ami a te fejedből pattant ki – felelte. – Könnyedén megváltoztathatnád, és ezt te is tudod.

A férfi mosolya árnyalatnyit sem halványult. Azok után, ami Felixszel történt, azt is csodaként értékelte, hogy a felesége ilyen hamar szóba állt vele, ezért egy cseppet sem bánta, hogy újra ezt a beszélgetést folytatják.

Donna nem szeretett utazni. Hosszú házasságuk alatt jó, ha ötször költöztek, és a nő minden alkalommal éveken át zsémbelt miatta. Ha rajta múlik, soha ki sem tették volna a lábukat Moncalieriből, ahol először egymásra találtak – pláne nem a Zsinat kedvéért.

Alistair azonban gyakorlatias vámpír volt, aki egészen közelről figyelemmel kísérte a világpolitikai helyzet alakulását, és amint drámai változást orrontott, már lépett is: az Inkvizíció pusztítását Angliában vészelték át, a harmincéves háborút Rómában – a két világégés alatt pedig Stockholm mellett várták ki, hogy csillapodjanak a kedélyek. Fontosnak tartotta továbbá azt is, hogy még a trónbitorlás gyanújának árnyéka se vetüljön rá, ezért minden alkalommal a Grimnir elé vitte a Zsinatot ahelyett, hogy maga játszotta volna a házigazda szerepét.

– Nézd a jó oldalát, Bella – nyúlt át az asztal felett, hogy megfogja a nő kesztyűs kezét –, amíg úton vagyunk, nem nyaggatlak annyit a koporsóval. Közös ágyban alhatunk, ahogy szereted.

– Jobban örülnék neki, ha ez a nagyvonalú engedmény nem azzal járna, hogy temetőföldet dugdosol a párnám alá – dohogott a felesége.

– A sajátom alá is – emlékeztette Alistair. – Valamit valamiért, szerelmem. Azon nem változtathatok, hogy mik vagyunk, de ha bármiféle módon hajlítgathatom a természet törvényeit, akkor a kedvedért megteszem.

Pillantása a nő mellkasára tévedt, amelyet most puha, világoskék kardigán takart el, majd sóhajtott egyet. Megtanulta már, melyik csatát nem érdemes megvívnia.

– Itthon is maradhatnék. – Donna kerülte a tekintetét. – Kevesebb, mint két hét az egész, és amúgy is végig elfoglalt leszel…

– Ki van zárva – vágott a szavába halkan, de határozottan. – Soha többé nem hagylak egyedül.

– Ali… – A nő szemébe gyengédség költözött, ahogy ismét ránézett. – Már alig emlékszem rá. Az összes heg évekkel ezelőtt nyomtalanul felszívódott, és magad mondtad, hogy többé nincs mitől tartanom. Itt az idő, hogy te is elengedd, ami történt.

Esélytelen, felelte gondolatban, mert tudta, hogy Donna úgysem hallja. Lavalette ugyan halott, de a rémálmaimban újra és újra alkalmat talál rá, hogy… vagy ha nem ő, akkor valaki más. Még egyszer nem követem el ugyanazt a hibát, ami hajszál híján elszakított tőlem.

Megrázta a fejét.

– Velem jössz, Bella – jelentette ki. – Neked sem árt egy kis levegőváltozás.

Még ki sem mondta teljesen, de már megbánta, hogy nem fogalmazott tapintatosabban: a nő tekintete elsötétült. Donna felegyenesedett, és csípőre tette a kezét.

– A gyász nem fülbevaló, amit abban a pillanatban itt felejtek, amint átrángatsz fél Európán, Alistair Messor! – csattant fel. – És nem is rossz szokás, amitől mielőbb meg kell szabadítanod. De legyen, ahogy akarod! – Dühösen legyintett egyet, mielőtt sarkon fordult, és elindult kifelé. – Csomagolj be egy bőröndbe, hogy eldicsekedhess velem a kedvenc strigáidnak, bánom is én!

A férfi arca előbb a cipősarkai agresszív koppanásaitól rándult meg – azután a sorozatos ajtócsapódásoktól, ahogy Donna átviharzott a házon.

Alistair fásultan végiggereblyézte az őszülésben félúton megrekedt haját, majd hátradőlt a székében. Előre látta, hogy ezúttal nem ússza meg néhány virágcsokorral és körültekintően megválasztott rózsafüzérrel – de talán még a pápa szignójával ellátott szentképek sem használnak majd.

Ilyen az én formám, hunyta le a szemét egy fásult mosollyal, és azt még meg sem említettem neki, hogy idén egy teljes hónappal előbb indulunk.

A Zsinat második estéjén

Phi ritkán ment önszántából emberek közé, és ennek jó oka volt: minél több időt töltött köztük, annál kevésbé értette őket. Ha megéhezett, rabolt magának egy-két szívet, a holttestektől pedig gondosan megszabadult, de soha nem érzett vágyat, hogy pusztán a pazar társaságuk kedvéért elegyedjen szóba halandókkal, ahogyan azt a Grimnir tette.

Persze, neki nem is volt szüksége újabb és újabb gazdatestre, mint egyeseknek.

Még órákkal a Grimnir pusztulását követően is csak a fejét csóválta, ha eszébe jutott, hogy a világ legősibb vámpírjával voltaképpen a csapnivaló időérzéke végzett: a fenéért kellett hajnal küszöbén nekilátnia, hogy megszállja a halandó szolgáját. Talán nem is csoda, hogy Millie belehalt a próbálkozásba, ő pedig cipelhette el Alistairnek, hátha a dracul hasznát veheti még, ő pedig jutalmul megkaphatja tőle a húgát.

Szép is lett volna, ha ilyen könnyen megy. De, mert nem lepte meg különösebben, hogy a Zsinat elnöke megszegte a szavát – és mert esze ágában sem volt ilyen könnyen feladni –, azt tette, amit bármelyik egészséges bosszúszomjjal felvértezett sorstársa művelt volna a helyében: szépen átigazolt a másik oldalra, és Millicent Watt kiszabadítását kezdte tervezgetni. Ha másért nem, hát azért, hogy legalább jól beintsen Alistairnek.

Amikor Orestes nővére előadta az ötletét, a hárpia csak nézett rá döbbenten és teljesen összezavarodva. A beszélgetésből kiderült, hogy Electra soha még csak nem is hallott Millie-ről korábban – mégis miért ugrott hát gondolkodás nélkül, hogy a nyúlfarknyi élete kockáztatásával a segítségére siessen?

A lidércfattyú elszántságát értette: bár a túlélése szempontjából sokkal okosabban tette volna, ha meghúzza magát valahol, valószínűleg ugyanaz a bajtársiasság hajtotta, ami Phit is habozásra késztette, amikor el kellett volna árulnia a Grimnirt.

Orestes óvatos beleegyezése sem lepte meg túlzottan: amilyen olvadozó pillantásokat vetett a lidércfajzatra, valószínűleg arra is igent mondott volna, ha Seth arra kéri, hogy a tulajdon golyóit nyisszantsa le neki nászajándékul. (Amúgy is visszanőttek volna.)

Phi gúnyosan felhorkant az emléktől. Még mindig nehezen hitte el, hogy a kölyök Morphia ivadéka, de le sem tagadhatta volna a rokoni kapcsolatot: a megszólalásig hasonlított az anyjára.

Kedve lett volna az esti ülés előtt odasétálni a nőhöz, és könnyedén elejteni neki, hogy összefutott az egyik selejtjével – de azt még a hiányos emberismeretével is felfogta, hogy abban a pillanatban elveszítené Orestes támogatását, amint veszélybe sodorja Seth-t.

Márpedig nagy szüksége volt azokra a szívekre.

Több mint egy éve koptatta Alistair megbízásából Kilvern utcáit, és kezdett igazán elege lenni a városból. Szó se róla, békés hely volt – már, amikor épp nem lepték el a kontinens legéhesebb vámpírjai –, de a nő visszavágyott az Égei-tengerhez, a kobaltkék víztükör és a naplementéktől szinte lángra gyúló horizont földjére, ahol a haldokló nővérét hagyta.

Remélte, hogy még azelőtt elviheti hozzá Karát, hogy Philomela feladná a betegség ellen folytatott küzdelmet, de erre egyre kevesebb esélyt látott. A diagnózis óta lassan két évszázada kapaszkodott az életbe makacsul és értelmetlenül, miközben a vérében keringő méreg felemésztette nemcsak a testét, de a régen oly’ ragyogó értelmét is – a húga pedig arra kényszerült, hogy átvegye a helyét a Zsinaton.

Amikor megkapták Alistairtől az első képeket és a videót, amin Kara előbújik a tojásból, Philomela bagolyszeme hosszú idő óta először csillant fel.

„Kérlek, Iphigenia… ugye megígéred, hogy gondoskodni fogsz róla?”

A kudarca mértékét tekintve sovány vigasz volt, hogy Philomela valószínűleg soha nem szerez majd tudomást róla, milyen csúfosan leszerepelt.

– Mi lesz, ha csak telnek az órák, és nem rendelnek semmit? – kérdezte inkább a kormánynál ülő nőt, hogy addig se a saját nyomorán rágódjon.

– Találékony kislány vagyok, megoldom – felelte foghegyről Electra, mielőtt vállig kihajolt az ablakon, és ráüvöltött az előtte araszoló autóra: – A Mercedesbe nem szereltek gázpedált?!

– Ellie! – pirított rá az öccse a hátsó ülésről. – Egyrészt egy szót sem hall belőled, másrészt nem most kellene felhívnod ránk a többi sofőr figyelmét… harmadrészt karácsony van, az ég szerelmére!

– Mit gondolsz, miért vet szét az ideg, Res?! Menjél már, vak is vagy, nemcsak teszetosza, nem látod, hogy órák óta zöld a lámpa?!

Phi két kézzel dörzsölni kezdte a halántékát. Nem Electra káromkodása volt az egyetlen, ami miatt hasogatott a feje: mindössze három percet töltött a bérelt kocsi anyósülésén, de az is elég volt, hogy az a rengeteg vas körülötte kifejtse a hatását. Azt a pár nappal korábbi rohamot leszámítva eddig csak arra reagált így a teste, ha meg is érintette a gyilkos elem, ám úgy tűnt, reggel óta súlyosbodtak a tünetei: ezúttal minden csavar, minden átkozott, hajszálvékony fémhuzal és cső egymással versengve kínozta a szervezetét.

A nyakörv miatt lenne?, tűnődött két olyan erős migrénhullám közt, hogy csillagokat látott tőlük. Talán valahogyan a bőröm alá került egy szilánkja, és nem vettem észre?

De még a tébolyító kín felhőjén át is felfogta, hogy nem erről van szó – abban az esetben ugyanis már órák óta dögrováson lett volna. A talány valószínűbb, ám sokkal baljósabb megoldása inkább az lehetett, hogy a vámpírvadásznak igaza volt, és Philomela után őt is elérte a fajtájuk végzete.

Mennyi időm lehet hátra? Kihúzok még fél évezredet, vagy alig százötven év, és Kara marad az egyetlen hárpia a világon?

– Minden rendben, Phi? – hallotta tompán Orestes hangját.

Lassú, mély levegőt vett, és benn tartotta, amíg a fájdalom újabb lökete végig nem söpört rajta. Végül kiengedte, de addigra hideg verejték gyöngyözött a hátán.

– Megmaradok – vetette oda neki rekedten, ujjaival még mindig a halántékát masszírozva. Nem merte kinyitni a szemét.

– Két perc és ott vagyunk – mondta segítőkészen Ellie jobb felől. – De lehúzom a te ablakod is, ha friss levegőre vágysz. Légy oly’ kedves és ne a kocsiban dobd ki a taccsot, különben ugrott a kauciónk.

Phi azt kívánta, bárcsak egy hétköznapi hányinger lenne az egész – de a probléma gyökere sokkal mélyebbre nyúlt ennél: egészen pontosan az ipari forradalomban kellett keresni. Akkor töltötték meg ugyanis Európa levegőjét füsttel, mérgező kipárolgásokkal és minden képzeletet felülmúlóan veszélyes gázokkal a gyárak kéményei. Néhány évtized leforgása alatt az egész kontinenst vasútvonalak hálózták be, lassú kihalásra ítélve a hárpiák kasztját.

Amikor először hallott róla, hogy a lidércek vasérzékeny vérvonalai egytől egyig kipusztultak, nem akarta elhinni – aztán Philomela egy napon vért köhögött fel, és onnantól kezdve soha többé nem tudott szárnyakat növeszteni.

Egy örökkévalóságnak érezte azt az állítólagos két percet, de amikor végre megálltak, és ő óvatos pillantást vetett a beépített óra számlapjára, látta, hogy Electra nem hazudott. Feltépte a kocsi ajtaját, és még épp sikerült elszédelegnie egy kukáig, hogy belehányhasson.

A szeme sarkából látta, hogy a közeli buszmegállóban várakozó középkorú nő arcán tömény undorral megcsóválja a fejét, majd egy „Hihetetlen! Karácsony szent ünnepén így lerészegedni…” kíséretében hátat fordít neki.

Phi ritkán érzett ilyen erős késztetést, hogy pusztán ellenszenvből tépje ki egy halandó szívét.

A némber életét csak az mentette meg, hogy Iphigenia jelenleg a kuka műanyag száját markolta elfehéredő ujjakkal, és minden erejét felemésztette, hogy állva maradjon – máskülönben a Zsinat átkozott törvényeit feledve, a nyílt utcán vetette volna rá magát.

Hirtelen egy kezet érzett a vállán, és akaratlanul is összerezzent.

Legközelebb egy tőrt kapok a bordáim közé, és észre sem fogom venni, futott át az agyán.

– Ha segít, egyél, mielőtt bemész – hallotta Orestes halk hangját. – Még sosem láttalak ilyen nyúzottnak. Nem szeretném, ha bajod esne.

A hárpia döbbenten belebámult a szemétbe, majd észbe kapott, és igyekezett kifejezéstelenné rendezni az arcvonásait, mielőtt megfordult volna. Végül óvatos pillantást vetett a férfira.

– Azt hittem, nem szívesen adod a szíved – felelte. Égett a torka.

– Lényegtelen. – Orestes ostoba képén olyan őszinte aggodalom ült, hogy a nő legszívesebben gyomorszájon vágta volna érte. – Szükséged van rá, és a többi potenciális donorral ellentétben az enyém visszanő. Amúgy is beleegyeztem – tette hozzá egy félszeg mosollyal, és megvonta a vállát. – Még akkor is, ha már egyáltalán nem akarok meghalni. Vedd úgy, mint karácsonyi ajándékot.

Mielőtt az ébredező lelkiismerete felülkerekedhetett volna az életösztönén, Phi megragadta a férfi kabátujját, és elindult vele az utcán a legközelebbi sikátor felé – szerencsére Kilvernben mindig akadt egy, amikor szüksége volt rá. A feje rendületlenül lüktetett a kocsikázástól, de minden lélegzetvétellel egy kicsit tompábban.

Reménykedett benne, hogy csak a véletlennek, netán a mostoha időjárásnak köszönhette a váratlan rosszullétet. Migrének gyakran kínozták az utóbbi időben, ám ez volt az első alkalom, hogy a teste ennyire hevesen reagált a vas viszonylagos közelségére is. Talán mindössze kezdte megelégelni a várost, ennyi az egész. Néhány év távol a civilizációtól majd szépen helyrepofozza az immunrendszerét.

A két épület közt húzódó rést, ahová berángatta Orestest, még sikátornak is csak nagy jóindulattal nevezhette volna, de a célnak megfelelt: épp eléggé sötét és félreeső volt, hogy ne hívja fel magukra a járókelők figyelmét.

Egy közeli koktélbárból karácsonyi zene szólt, a házak ablakaiban villogó színes fényfüzérek pedig másodpercenként extra adag csillogást loptak a férfi tágra nyílt szemébe, miután Phi a falnak lökte. Még a kabát vastag anyagán keresztül is hallotta, hogy a pániktól hevesebben ver a szíve, hiába próbált úgy tenni, mint akinek meg sem kottyan nyakra-főre elosztogatni a legfontosabb szervét.

– Meggondoltad magad? – vonta fel a szemöldökét a nő. Ami azt illeti, ő is megjátszotta magát: esze ágában sem volt kimutatni, mekkora szüksége lenne arra a szívre.

Orestes megrázta a fejét.

– Láss neki – felelte szorosan összezárt szemhéjjal, majd vakon kigombolta a kabátját.

A sikátor szájában egy karcsú női alak tűnt fel, a bokája mellett egy macskával. Pár lépésre az utcától megállt, és karba tett kézzel nekidőlt a falnak ő is.

– Ne zavartassátok magatokat – intett Electra. – Csak egyszer szeretném én is a saját szememmel látni, mibe keverte magát a hibbant öcsém.

– Rémálmokra vágysz, Ellie? – vetette oda neki egy elkínzott vigyorral a férfi. Még mindig nem nyitotta ki a szemét, ellenben egész testében reszketett.

– Naná, sosem elég belőlük.

Phi fogcsikorgatva gombolta ki Orestes mellényét és ingét, majd rántotta szét őket. Egy hónappal korábban habozás és lelkifurdalás nélkül lakomázott a szívéből, most azonban kedve támadt sarkon fordulni, és üres gyomorral távozni.

Gyűlölte magát érte.

Nem kérdezett rá újra, tényleg akarja-e; nem suttogott neki bátorító szavakat a sikátor félhomályában – „ígérem, óvatos leszek,” „csak vegyél egy mély levegőt, és nem fog annyira fájni” –, hanem kimeresztette a karmait, és a saját maga iránt érzett bosszúságának minden cseppjét beleadta a mozdulatba, amivel belefúrta ujjait a férfi mellkasába, majd kiragadta a forrón lüktető, vérrel teli szívét.

Orestes teste megfeszült, a feje pedig nekikoppant a falnak, ahogy felkiáltott a fájdalomtól. Mellettük Electrából cirkalmas káromkodások egész serege szakadt ki, de még így sem tudta elrejteni a hangjában vibráló pánikot. A macska hátracsapta a fülét, és fújt, mintha ezzel bármin is változtathatott volna.

Phi ellépett a férfitól, majd gyors harapásokkal eltüntette az ujjai közt remegő szívet. Ha nem szorítja az idő, valamint a bosszantó, frissen kifejlődött lelkiismerete, rendesen kiélvezte volna – így azonban engedett a gyakorlatiasságának. Amíg az evésre koncentrált, addig sem azt bámulta, ahogyan Ellie az öccse arcát cirógatja, és azt ismételgeti neki, hogy minden rendben lesz.

Mire az utolsó vércseppet is lenyalta a csuklójáról, Orestes mellkasán beforrt a seb, arcán pedig fáradt mosoly váltotta fel a rémületet. A fal tövében guggolt, ölében a macskával, és pont olyan végtelen békességet árasztott magából, mint az a kétezer éve halott szakállas galileai, akiért Alistair felesége annyira odavolt.

– Biztosan jóllaktál? – kérdezte a hárpiától. – Ha szeretnél még egyet, akkor…

– Elég! – förmedt rá Phi ugyanakkor, amikor már Electra is nyitotta a száját, hogy közbelépjen. – Ahelyett, hogy a szádat jártatod, inkább gombold be a kabátodat, és ülj vissza szépen az autóba!

A férfi döbbent arckifejezésével mit sem törődve elcsörtetett mellettük, vissza, az utcára. A karácsonyi fényártól hunyorognia kellett, de sem ez, sem a hangzavar nem állította meg: dühösen és ökölbe szorított kézzel indult el arra, amerre a Mephistót sejtette.

Ellie a sarkon érte utol.

– Eddig se voltam elragadtatva a tudattól, hogy a szívén élősködtél, de most, hogy láttam is, kedvem lenne pokollá tenni a nyüves életed – sziszegte oda neki.

– Ezen könnyen segíthetünk – vágta rá Phi, saját magát is meglepve. – Csak ültess vissza a kocsiba, és máris végignézheted a lassú, fájdalmas kínhalálomat. Vas – tette hozzá magyarázatképpen, amikor a nő rámeredt.

– Észben tartom – biccentett Electra.

A hárpia bólintott. Ismét neki akart indulni az utcának, de hirtelen megtorpant. A közelben tizenegyet harangozott egy templom: már most az éjféli misére szólította a híveket.

Phi mély levegőt vett, azután szembefordult Orestes nővérével.

– Éjfél előtt meg se próbálj besurranni! – figyelmeztette. – Onnantól Alistair figyelmét a Zsinat köti le, de addig könnyen lehet, hogy összefutnál vele.

– Ne aggódj, semmi kedvem idő előtt végelgyengülésben elpatkolni.

– Helyes. – A hárpia egy pillanatig habozott, de végül csak kibökte: – Ha esélyed nyílik rá, hogy kiszabadítsd a húgomat… megtennéd, hogy…? – Visszanyelte a kérdés végét, mert félúton ráébredt, nincs abban a helyzetben, hogy szívességeket kérjen.

Ellie összepréselte az ajkát, és szikrázó szemmel meredt rá. A szürke kötött sapkájában nem kellett volna olyan fenyegetőnek tűnnie, mint amilyennek Phi látta.

– Nem ígérek semmit – mondta végül, és tüntetően az úttest felé fordult.

Az is több, mint a semmi, gondolta a hárpia. Főleg az a semmi, amit én tettem érte az elmúlt három évben.

A lámpa zöldre váltott, ők pedig kettesben indultak tovább a Mephisto felé.

Két héttel a Zsinat előtt

Babe?

Millicent?

Szeretlek.

Én is szeretlek téged, Millicent. És…

Mondtam, hogy meghalnék érted.

Nem így akartam…

Tudom, Babe. Nincs semmi baj.

– Janet néni szóvá fogja tenni, hogy miért nem templomban esküsztök.

Millie égnek emelte a tekintetét, és visszafojtotta a késztetést, hogy kifejtse, pontosan hová dughatja Janet néni a nyavalyás templomi esküvőjét. Inkább Ingrid térdét paskolta meg, mielőtt még szíve vámpírja szokásához híven indulattól remegő orrcimpával ecsetelni kezdené az Egyház számtalan bűnét és válogatott rémtetteit.

– Remek, akkor eggyel kevesebb vendéggel kell számolnunk – vonta meg a vállát. – Akad még közeli rokon, akit ideológiai alapon kiejthetünk?

Az anyja eltátotta a száját, az apja viszont belevigyorgott a tányérjába, miközben a vacsora maradékát tüntette el. Millie örült, hogy nincs egyedül a Janet nénit érintő érzéseivel.

– Anyakönyvi hivatal, értettem – sóhajtott végül Hannah Watt, akitől a lánya a szeplőit igen, lángvörös haját azonban hírből sem örökölte. – És a dátumot kitűztétek már?

Millie habozva a mellette ülő vámpírra pillantott. Ingrid szokásához híven laza kontyba fogta fehér haját, hogy elrejtse alatta a fülét, és azt az ejtett vállú pulóvert viselte, amit előző karácsonykor kapott Millie szüleitől – és amiben nem mellesleg még a megszokottnál is jobban emlékeztetett egy fenséges istennőre.

A kérdés hallatán Ingrid letette a kést és a villát – egész vacsora alatt falatonként költöztette át a saját adagját Millie tányérjára –, majd rámosolygott a másik két halandóra:

– Attól függ, mikor jutok hozzá a hiányzó papírjaimhoz – felelte könnyedén. – De lehetőség szerint nem szeretnénk januárig várni.

Millie látta, hogy a szülei szemöldöke egyszerre szalad a magasba, és nyelt egyet.

Valahogy így reagált ő is, amikor Ingrid kijelentette, hogy azelőtt akarja elvenni, hogy vámpírt csinálna belőle – azaz még a Zsinat vége előtt. Értette ő, hogy újszülött vérszívóként valószínűleg jó darabig nem egy esküvő lesz a legfontosabb elfoglaltsága, és igazság szerint még kislánykorában sem tervezgetett magának álomba illő menyegzőt… a nagy sietség mégis kétségeket ébresztett benne. Mintha azáltal, hogy pár héttel korábban belebotlottak Orestes Blackwell és a hárpia vérben úszó párosába, Ingrid hirtelen ráébredt volna, hogy szorítja az idő, és most kapkodva, napok alatt próbálná behozni az évtizedes lemaradását.

– Csak egy kis adminisztráció az egész – vetette közbe, hogy oldja a feszültséget. – Ha belegondoltok, a családi állapotomon kívül más nem változik. Esetleg tavasszal csaphatunk egy nagyobb bulit, hogy Janet néni lelke is megnyugodjon.

Meg Gladysé, tette hozzá gondolatban, mert előre látta, hogy Ciaran felesége másodjára is elhalálozik, ha megtudja, hogy elmarad a lakodalom.

– Ne haragudj, ha kellemetlen a kérdés, drágám – mondta végül Millie apja, a szavait Ingridnek címezve –, de amiatt siettek ennyire, mert lejár a vízumod?

– Gary! – sziszegte oda neki a felesége.

– Csak tudni szeretném! – A férfi vállat vont. – Egy volt osztálytársam a Belügyminisztériumban dolgozik, szólok neki, ha kell. Csak emiatt nem kell hanyatt-homlok összeházasodnotok.

A Grimnir eltátotta a száját. Millie sejtette, hogy hosszú léte során még sosem kellett ilyen hétköznapi magyarázatokat koholnia a döntéseire – vagy talán csak elképzelése sem volt, mi az a „vízum”.

Mielőtt a válasszal szükségszerűen tovább mélyítette volna Mr. és Mrs. Watt homlokán a ráncokat, Millie úgy döntött, a kezébe veszi a dolgot:

– Hoppá, lebuktunk! – tárta szét a kezét, majd szeretetteljesen oldalba bökte Ingridet. – Egyeseknek nem erőssége észben tartani a határidőket. De semmi szükség rá, hogy közbelépj, apa – tette hozzá –, amúgy is évek óta tervezgetjük, hogy feleségül vesszük egymást. Most végre van okunk cselekedni is.

A kényelmetlen feszültség szépen felolvadt, és a beszélgetés visszatért a megszokott mederbe: Millie szülei fejcsóválva ecsetelték az unokaöccsük, Kyle kétes sikerű kalandozásait a kriptovaluták világában – Ingrid pedig, aki a technológiához kicsit sem, a befektetéshez viszont már-már boszorkányos mértékben értett, tágra nyílt fél szemmel hallgatta az elbeszélést, és csak időnként szakította félbe őket, hogy rákérdezzen valamire. Hamarosan annyira elmélyedtek a témában, hogy a matematikai és pénzügyi zsargon együttes erővel átvette az uralmat az emberi nyelv felett, Millie pedig végleg elvesztette a fonalat.

Nem bánta különösebben a dolgot. Felállt az asztaltól, és összeszedte a tányérokat, hogy kivigye őket a konyhába. Mindig is végtelenül átmelengette a szívét, hogy a szülei ilyen jól megértették magukat Ingriddel: már akkor is tárt karokkal fogadták, amikor az alig nagykorú lányuk oldalán állított be egy este, kezében egy százhúsz éves cabernet sauvignonnal. Lehet, hogy a vacsora után hosszan elbeszélgettek Millie-vel, és alaposan kikérdezték a kapcsolat természetéről, de amint meggyőződtek róla, hogy a csekély étvágyú, különös akcentusú nő pont olyan ártalmatlan, mint amilyennek Millie lefestette, megnyugodtak, és a keblükre ölelték.

Mivel az étkezőből továbbra is élénk beszélgetést hallott, a nő lábujjhegyen felsettenkedett az emeletre. Természetesen nem sok értelme volt úgy lopakodnia a házban, mint egy betörő tenné, de szeretett volna egy kicsit egyedül maradni anélkül, hogy felhívná magára a figyelmet, és kérdésekre kellene válaszolnia.

A szobája ugyanolyan makulátlanul nézett vissza rá, mint nyáron, miután Seth feltakarította benne a vért és az ostoba, értelmetlen rituálé többi nyomát. Hirtelen elöntötte a hála és a bűntudat sajátos keveréke: remélte, hogy a lidérc jól szórakozik Orestes társaságában, és elhatározta, hogy amint hazaérnek, bocsánatot kér tőle, amiért annyi gondot okozott neki.

– Millicent?

Csak akkor ébredt rá, hogy nem kapcsolt villanyt, amikor megfordulva az ismerős, lilán derengő írisszel találta szembe magát.

Felmerült benne, hogy ez lenne a tökéletes alkalom színt vallani.

Babe, emlékszel, amikor fél évvel ezelőtt azért nem tudtál inni belőlem három hétig, mert spontán orrvérzést kaptam? Na, nem egészen ez történt. Képzeld csak, épp itt álltam, amikor a fű alatt kotyvasztott rítusom visszafelé sült el, és kis híján megölt. Ja, és senki nem hisz nekem, de szerintem emiatt lett halhatatlan Orfeusz is.

Mielőtt akár egy szót is kipréselhetett volna magából, Ingrid hűvös ujjai végigsimítottak az arcán.

– Megértem, ha kétségeid vannak, Millicent – mondta halkan. – Ha meggondoltad magad, és inkább mégis ember maradnál…

– Ki van zárva – vágta rá Millie. – Én vámpírnak születtem. Mármint… nem szó szerint, mert akkor nem kellene ennyit variálni, csak hogy örökké élhessek veled, de… érted, mire gondolok.

Ingrid kuncogása, mint mindig, most is átmelegítette a szívét. Talán annyiban is hagyta volna az egészet – szorgosan lapátolva a mentális anyaföldet minden rossz érzésére, mint eddig is –, ha nem látja maga előtt olyan élesen a szülei aggódó arcát.

– Babe… mi a valódi neved? – tette fel csendesen a kérdést, amellyel évek óta nem próbálkozott már.

A Grimnir meglepetten pislogott.

– Ismered a nevem, Millicent.

– Nagyjából tizenhárom nevedet ismerem, ezért pontosan tudom, hogy egyik sem valódi. Azt reméltem… – Egy pillanatra elbátortalanodott, de aztán ismét magára talált: – Azt reméltem, nem egy alteregódat kell feleségül vennem. Hogy megbízol bennem annyira, hogy őszinte légy velem.

Úgy tűnt, ezzel sikerült végleg kizökkentenie a menyasszonyát: Ingrid kinyitotta a száját, majd becsukta, és lerítt róla, hogy keresnie kell a szavakat.

– Az Ingrid legalább annyira igazi nevem, mint az összes többi – felelte végül habozva. – Talán még valóságosabb is.

Millie csúnyán nézett rá. Imádta vagy sem, időnként azért felkapta a vizet a vámpírja konokságán.

– Miután neked adtam az örökkévalóságot, meg fogod érteni – bizonygatta Ingrid. – Minden világossá válik majd, ígérem.

– Jobb szeretném, ha most magyaráznád el. Ha még azelőtt megérthetném, kivel készülök összekötni azt az örökkévalóságot, hogy vakon beleegyezem. Nem azért, mert egy pillanatra is megfordult a fejemben, hogy nemet mondjak, Babe – ragadta meg a nő hideg ujjait, amikor látta, hogy kezd kétségbeesni –, hanem, mert azt akarom, hogy tudd, akkor is téged választalak, ha minden titkodat feltárod előttem. Szeretlek úgy, ahogy vagy, és ezen sem a neved, sem az életkorod nem változtat.

Egy pillanattal később Ingrid puha ajkait érezte a sajátján, a tenyerét pedig a derekán. Válaszul a nő nyaka köré fonta a karját, és lábujjhegyre állt, hogy könnyebben felérje.

– A nevem Ingrid – nézett a szemébe utána a vámpír. – Grimnirként is ismernek, és még száz és ezer másik néven, amióta öntudatra ébredtem, de egyik sem volt az enyém. Ez a név viszont igen, Millicent, mert ez tehozzád köt, és te vagy a horgonyom ebben a világban.

Millie érezte, hogy sírás fojtogatja a torkát, és még csak azt sem értette igazán, miért. Ingrid nem volt a szavak embere vámpírja, ám amikor időnként magukkal ragadták az érzelmei, a megnyilatkozásaival merő véletlenségből képes volt szimultán darabokra törni és puha pokrócba bugyolálni a szívét.

– Pöpec vasmacskád leszek, Babe – szipogta. – Becsszó.

Hagyta, hogy a Grimnir magához ölelje, és a haját cirógatva csitítgassa. Ahogy szép lassan megnyugodott, majd egy nagy, reszkető lélegzettel végleg túltette magát a felindultságán, máris egy kicsit derűlátóbban állt a jövőhöz – akár részt kellett venniük a vámpírok nagygyűlésén, akár nem. A lényeg az volt, hogy amint beköszönt az új év, belőle is pont olyan fenséges vérszívó halhatatlan válik, mint a nőből, akit addigra a feleségének nevezhet majd.

El sem tudott képzelni boldogabb happy endet maguknak – és a legjobb az volt, hogy ez még csak a kezdet lesz: az örökkévalóság kezdete.

Megint csak a Zsinat második estéjén

Millie egyetlen megkönnyebbült szusszanást engedélyezett magának, mielőtt elkezdett tervet kovácsolni.

Valóságos csodának könyvelte el, hogy fél szemmel és félholtan sikerült meglógnia az elnöki lakosztályból, ahová Alistair elspájzolta, de élnie kellett a gyanúval, hogy ha tartósan szabad akar maradni, ahhoz egy mezei csoda nem lesz elég, hanem az eszét is használnia kell.

Tudta, hogy nincs értelme a recepcióig ereszkednie a lifttel, amibe olyan megkapóan bevágódott: ha valóban fogoly volt, ahogyan sejtette, kettőt lépne a hallban, és már hátra is csavarta a karját egy túlbuzgó biztonsági őr – arról nem is beszélve, hogy a szomszédos teremben összegyűlt vendégsereg talán ma már nem bánna vele olyan kesztyűs kézzel, mint előző este, amikor a Grimnirhez láncolva alázta őket.

Abból a két próbanapból, amit évekkel ezelőtt takarítóként lehúzott egy, a Mephistóhoz hasonló luxusszállodában, mielőtt a dereka bemondta az unalmast, még emlékezett rá, hogy az alagsori szinteken keresztül nagyobb eséllyel kijuthatna: a konyha és a mosoda állandóan sürgő-forgó világában senkinek nem volt ideje kósza pillantásokat pazarolni a másikra. Csak annyit kellett tennie, hogy magához vesz egy felmosókocsit, majd felszegett állal rángatja végig a kopár folyosókon, és minden szobapincér garantáltan félreugrik az útjából.

Igen ám, de a személyzeti emeletekre ezzel a lifttel semmiképpen nem juthatott el: a földszint gombja volt a legalsó a panelen.

Millie habozás nélkül megállította a fülkét a harmadikon, azután két életem, egy halálom-alapon kilépett a liftből a folyosóra. Elhatározta, hogy ha belefut Alistair egyik csicskásába, akkor majd azzal menti ki magát, hogy ő csak a biztonsági réseket tesztelte.

A folyosó modern, kihalt és teljesen személytelen volt. A falon semmitmondó festmények váltakoztak, a szobákat pedig csupán az ajtóra erősített számok különböztették meg egymástól. Millie találomra jobb kéz felé indult el.

Ahogy menetközben hálát adott a süppedős szőnyegpadlóért – a fél mamuszát ugyanis elhagyta odafenn, az elnöki lakosztály nappalijában –, ráébredt, hogy voltaképpen hidegen hagyja, kijut-e innen vagy sem. Ingrid nélkül elveszettnek és céltalannak érezte magát; kóbor, elfeledett falevélnek, amit úgy cibált magával a viharos téli szél, ahogy csak neki tetszett. A lényeg az volt, hogy ébren maradjon, valamint lefoglalja a gondolatait – halál mindegy, mivel.

A folyosó egy ponton kiszélesedett, hogy oldalt helyet adjon egy liftpárnak és a lépcsőházba vezető ajtónak. Itt még egy alaprajzot is talált a falra erősítve, rajta a kötelező menekülési útvonalakkal.

Millie pár percig a rajzot tanulmányozta, majd a saját szintjére hívta a felvonót. Megvárta, amíg kinyílik az egyik liftajtó, majd benyúlt, és végignyomogatta az összes gombot, hadd adjon némi gondolkodnivalót a vérszívóknak. Amint ezzel megvolt, fogta magát, és besurrant a lépcsőházba.

Akkor kezdte el átértékelni a zseniálisnak gondolt tervét, amikor a talpa mindössze néhány lépés után jegecesre fagyott a hűvös kövön. Kételkedett benne, hogy egykönnyen cipőt keríthetne valahonnan, márpedig nem szívesen kockáztatott meg egy felfázást az égési sérülései és a frissen megürült szemgödre mellé – hogy a darabokban heverő szívéről szó se essék. Be kellett látnia, hogy nulla felkészültséggel nem sok értelme volt tiszteletét tennie az alagsorban. Majd később, amikor már tényleg készen áll a szökésre.

Visszakecmergett hát a harmadikra, és hívott magának még egy liftet. Amikor beszállt, csukott szemmel nyomott meg egy gombot a sok közül, hadd vigye a fülke, ahová akarja.

A sors a tizenkettedik emeletet pécézte ki számára, amely pontosan az elnöki lakosztály alatt kapott helyet. Gyanította, hogy ez egy másik puccos szobacsoport lesz, amire a „királyi lakosztály” nevet aggatták, hogy a monarchista csürhe is boldog legyen.

Amikor a lift megállt, az ajtaja kies lakosztály helyett meglepő módon csak egy egyszerű folyosóra nyílt. Millie elindult jobb kéz felé, lesz, ami lesz. Kulcskártyája ugyan nem volt egyik szobához sem, de szerencséje még lehetett úgy, mint Alistair titkárával, akit olyan lazán lerázott.

Nos, a mázliban nem volt hiba: épp elérte a folyosó végét, amikor a háta mögött ismerős csilingelést hallott, majd közeledő léptek zaját.

Millie pillantása megakadt a béna akcióvígjátékok legelcsépeltebb kellékén, a folyosón parkoló, letakart zsúrkocsin. Mivel még nem készült fel rá, hogy a büszkesége kedvéért feladja a pillanatnyi szabadságát, szépen beorigamizta magát a terítő alá. Mire a jövevény odaért a közelébe, már egyetlen porcikája sem látszott.

– Ez az? – kérdezte egy férfihang.

– Gondolom – vágta rá egy másik, enyhe német akcentussal. – Másik kocsit nem látok.

Pompás, emelte égnek a tekintetét Millie. Naná, hogy minden úgy történik, mint egy Zs-kategóriás film forgatókönyvében.

A zsúrkocsi megmoccant alatta, ahogy egy kéz megragadta a fogantyúját.

– Továbbra sem értem, miért a mi dolgunk az, amit bármelyik szobapincér megcsinálna.

– Azért, mert a személyzetnek édesmindegy, megemelik-e a klán kvótáját – felelte kimérten a másik. – Valamit valamiért, Niels. Ha Herr Messor szíve attól lágyul meg, hogy kulimunkát végzünk, akkor attól. Jobb, mintha a ghoulok után kellene takarítanod, vagy talán nem?

– Annál bármi jobb – jött a válasz egy jól hallható borzongással megspékelve.

– Na, látod. Meg sem kell várnunk, amíg végez, csak szépen itt hagyjuk neki a kocsit. Még arra is marad időnk, hogy megvacsorázzunk, mielőtt a lidércek kifosztják a bárt.

A kocsi megállt, a két férfi léptei pedig eltávolodtak. Millie még hallotta, ahogy becsukódik mögöttük az ajtó, azután csend lett.

Csend és sötétség.

Habozás nélkül kimászott a terítő alól, majd elbotorkált egy falig, és addig tapogatózott, amíg rá nem tenyerelt egy villanykapcsolóra.

Addig fel sem fogta, mennyire megrémítette a sötét, amíg fénybe nem borította a szobát, a szíve zakatolása pedig csillapodni kezdett. Úgy tűnt, kiadós adag traumát összekapart magának előző este: eddig úgy várta, hogy odakinn tompulni kezdjenek a fények, mint a messiást.

– Ó! Vacsora! Már ideje volt!

Millie összerezzent, mert a hang közvetlenül a háta mögött csendült. Lassan, kelletlenül fordult meg a tengelye körül, hogy az új sorscsapás szeme közé nézhessen.

Az illető egy fehérbe öltözött, nyolc-tíz év körüli kislánynak bizonyult, sápadt arca körül fényes fekete hajjal, sötét szemében vegytiszta kíváncsisággal, ahogy lábujjhegyre állva stírölte őt.

– Te vagy a vacsorám? – érdeklődött félrebillentett fejjel.

Millie-nek akkor esett le, miféle vámpírral van dolga, amikor az pislogott egyet, a szemhéján pedig átderengett az írisze.

Ösztönösen hátrált egy lépést, és nekiütközött a zsúrkocsinak. Hiába ért a kislány csupán a mellkasáig, emberi szíveket zabált ő is, nem kétség.

Mivel azonban egyelőre támadás helyett még mindig válaszra várt, Millie erőt vett magán, és megköszörülte a torkát.

– Nem – jelentette ki nyomatékosan. – Csak belógtam ide, amikor az a két tag a vacsorádat hozta, de az én szívem tabu.

– Tabu? – ismételte az apró hárpia. Még a falatnyi szemöldökét is összevonta, amitől sokkal imádnivalóbbnak tűnt, mint amihez az étrendjéből adódóan joga volt. – Mi az a tabu?

– Azt jelenti, hogy tilos megenned.

– Miért?

– Mert már másnak adtam.

Az említett szív tekintélyeset sajdult a bordái mögött, a nő pedig némán átkozta magát a válaszért. Talán nem azért vette a nyakába a Mephisto lélektelen folyosóit, hogy még véletlenül se gondoljon Ingridre? Hogy addig meneküljön a borzalmas emlékek elől, amíg fásultsággá nem tompul a gyásza, a fájdalmát pedig kimerültség mossa el? Ha újra és újra felidézte a történteket, csak azt érte el vele, hogy maga alá temette a kétségbeesés – és szőrős képű Orestesszel ellentétben ő bizony nem úszta meg karcolás nélkül, ha netán úri passzióból kivetette magát az elnöki lakosztály ablakán.

Amíg ő a nyomorán rágódott a kis vakarcs is vartyogott valamit. Millie üres tekintettel pislogott rá.

– Mi van? – kérdezett vissza.

– Alice is pont ezt mondta – ismételte türelmesen a lány. – Hogy a szíve már másé, ezért nem ehetem meg. Bár nem is akartam volna – tette hozzá fintorogva. – Öreg és halott, egy csepp vér sem maradt már benne.

– Alice?

– Ő vigyáz rám! – A hárpia rávillantott egy csupa-fog mosolyt. – Megtanított olvasni, hogy ne unatkozzak, és még a lábamat is megmentette! – Millie döbbent arckifejezését látva felemelte az egyik meztelen lábfejét, amelyről hiányzott egy ujj. – Látod? Beteg volt! Ha Alice nem nyisszantja le, tovább terjedt volna a lábamra, egészen a szívemig! Én Kara vagyok, és te?

– Millie – bökte ki, mert túlságosan lesokkolták az elhangzottak ahhoz, hogy végiggondolhassa, okos ötlet-e bemutatkoznia ennek a törpe vámpírnak.

Kara gyomra megkordult. A kislány nyelt egyet, és legörbült a szája. Fekete szemében kitágult a pupilla.

– Éhes vagyok – toporgott. – Biztosan nem adod nekem a szíved?

– Tuti – zárta le a témát a nő, azután arrébb lépett a zsúrkocsi mellől. – De amit ezen találsz, az a tiéd.

Kara torkából különös, kerepelő hang tört elő, amit Millie roppant ismerősnek vélt, de nem maradt lehetősége eltöprengeni rajta – a hárpia ugyanis egyetlen ugrással a kocsin termett, és félrehajította a félgömb alakú fedőt, amely a vacsoráját rejtette. A zsúrkocsi a falnak vágódott a lendülettől, ám a kislányt ez nem érdekelte: karmos kezével megragadta a tányéron heverő szívet, és boldog csipogások közepette belemélyesztette a fogait.

Millie a kíváncsiság és a borzalom keverékével bámulta a jelenetet. Orestes eleget mesélt Iphigenia táplálkozási szokásairól, hogy nagy vonalakban maga elé tudja képzelni a dolgot – de egészen más volt a saját szemével látni, miként tépi és szaggatja ez a különös, madárcsontú teremtmény a szívet, amely egy órával korábban még egy felebarátja mellkasában vert.

Amint a nő a groteszk vacsorát figyelte, észrevette, hogy Kara teste finom változáson megy keresztül: vézna karjain fekete, kéken irizáló és fehér evezőtollak nőttek, a lába pedig szürke, karmos madárlábbá alakult. Fekete hajának tincsei is egyre inkább megpelyhesedtek, és ahogy végigomlottak a hátán, mintha hosszú farktollakat formáztak volna…

Egy szarka, ébredt rá Millie. Egy cuki, vérszomjas kis szarka.

Kara hegyes nyelve tisztára nyalta a tányért. Amikor ezzel megvolt, megült a zsúrkocsi tetején, és átható pillantást vetett a nőre. Pislogott – előbb a jobb, majd a bal szemével.

Millie-be belehasított az irigység.

– Még – jelentette ki a hárpia. – Ez kevés volt és hideg. Még akarok.

– Reklamálj Alice-nél – javasolta Millie. – Én most lelépek.

Még a végén kiderül, hogy mégis szorult belém némi életösztön, futott át az agyán. Vagy csak nemesebb halálnemre vágyom annál, hogy kitépjék a szívemet.