Nicklas Brendborg

A halhatatlan medúza

A természet titkai,
avagy hogyan éljünk akár száz évig

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Nicklas Brendborg: Gopler ældes baglæns – videnskabens svar på et længere liv

Copyright © Nicklas Brendborg, 2021
Hungarian translation © Patat Bence, 2022
© Athenaeum Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva.

A fordítás a Danish Arts Foundation támogatásával készült.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 316 2

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Vajna Ádám
Borítóterv: Földi Andrea
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. rész – A természet csodái

Az életkori rekordok könyve

Napfény, pálmafák és örök élet

Miért értékeljük túl a géneket?

Az örök élet hátrányai

2. rész – Kutatók felfedezései

Az óra, amely megjósolja, mennyi ideig élünk

Ami nem öl meg… meghosszabbítja az életedet

Az önfelfalásról

A zombisejtekről és arról, hogyan szabaduljunk meg tőlük

Biológiai pótalkatrészek

Kettőből egy

A legnagyobb pusztul el először

A Húsvét-sziget titka

A véradók tovább élnek

A kézmosás történelmi szemszögből

A láz és a megfázás akár egész életünkben elkísérhet

3. rész – Jótanácsok

Koplalás habókra

Amit megeszel… befolyásolja, hogyan öregszel

Sokat fuss, tovább élsz

A legfontosabbat a végére tartogattam

Források

Előszó

Örökké akarok élni. Vagy legalább néhány ezer évig, ha kérhetném.

Képzeljük csak el, mennyi mindent elérhetnénk. Én személy szerint például – természetesen azonfelül, amit már kipróbáltam – szeretnék egy karriert dobosként, egy másikat dokumentumfilmesként, aztán egyet geológusként, majd történészként, hajóépítőként, ingatlanfejlesztőként, építészként, aztán valami másként.

Szeretném bejárni a világnak azt a körülbelül 99,99 százalékát is, ahová jelenlegi életemben, meglehetősen sűrű utazásaim során még nem jutottam el. És szeretnék még ezer más dolgot kipróbálni, amihez mind idő, idő és idő kell. Valamint szeretném örökké élvezni azok társaságát, akiket szeretek.

Ezért rendkívül érdekel mindenféle öregedésgátló lehetőség – különösen, ha nem járnak kényelmetlenséggel. A legjobb lenne egy cukorral bevont tabletta, amely néhány hónap alatt néhány évtizeddel megfiatalítana – igen, köszönöm –, és aztán abban a korban is tartana, hogy bírjam az örökös felhajtást.

Egyébként van egy ostoba rögeszmém ezzel kapcsolatban: elképzelem, hogy ezt a tablettát a halálom napján hozzák forgalomba. Igen, a fene essen bele, éppen aznap, amikor elkövetem azt a hülyeséget, hogy meghalok.
Aztán elképzelem, hogy ha tegnap nem ittam volna meg azt a három Alabama slammert, hukk, akkor egy nappal tovább, és ezáltal örökké élhetnék. Néha átfut az agyamon ez a gondolat koktélrendelés közben.

Sajnos az említett tabletta még nincs karnyújtásnyira, addig is iszom tovább a slammereket. Ám aki ezt a könyvet elolvassa, látni fogja, hogy a tudósok igazából számos olyan orvosi eljáráson dolgoznak, amelyek az öregedési folyamat ellenében hatnak. Ezek elképesztő hatékonysággal működnek különböző kísérleti állatokon, és valószínűleg előbb-utóbb (halálom előtt vagy után) kereskedelmi forgalomba is kerülnek. Jön a csodapirula – vagy legalábbis valami olyasmi, aminek a hatása arra hasonlít. Sőt, sok különböző ilyen termék lesz majd.

Amíg arra várunk, hogy elkészüljenek, mi is sokat tehetünk azért, hogy ne csak meghosszabbítsuk várható élettartamunkat, de közben fiatalabbnak is érezzük magunkat. Vannak módszerek arra, miként gondolkodjunk, járjunk, álljunk, eddzünk, együnk, igyunk, aludjunk és csináljunk még egy csomó mindent. Mindennek nagy része valójában eléggé ösztönös, de egy része egyáltalán nem az. És van olyan, amit az emberek azért tesznek, hogy lassabban öregedjenek, miközben inkább gyorsabban öregszenek tőle.

Hogy miről beszélek, világossá válik, ha elolvasod ezt a könyvet, és biztos vagyok benne, hogy mire a végére jutsz, fontolóra veszel néhány változtatást az életedben. Velem legalábbis így történt.

Azt hiszem, itt kell megemlítenem, hogy szerintem ez csodálatos könyv, olyan stílusban íródott, amely Bill Brysonéra emlékeztet (aki többek között a Majdnem minden rövid története című könyvet írta).

E könyv szerzője azonban nem Bill Bryson, hanem a kiváló Nicklas Brendborg. Nicklas egy zseni, és hiszem, hogy a neve idővel sokkal ismertebb lesz, mint amilyen most. Úgy jutottam erre a következtetésre, hogy több éve együtt dolgozom vele, mind a Nordic Eye kockázati tőkealapom tanácsadó testületében mind a Supertrends nevű cégemben. Ez utóbbinak egyébként remek elemzést készített az öregedésgátlás piacáról.

A könyvet élvezettel olvastam. Nemcsak azért, mert érdekel a téma – különösen, amikor koktélokat rendelek –, hanem azért is, mert a könyv lebilincselő és tudományosan megalapozott betekintést nyújt abba, hogy hogyan működik a testünk, miért öregszünk, és mitől működhetnek ténylegesen azok a különböző módszerek, amelyek ezt ellensúlyozni – vagy az öregedési folyamatokat átmenetileg az ellenkező irányba, a fiatalság, és nem az öregség felé terelni – hivatottak.

Nicklas a saját testünkbe invitál egy lenyűgöző körútra, amely után sokkal jobban megértjük annak működését. Garantálhatom, hogy az olvasó jól fog szórakozni, sokat tanul belőle, és hosszabb ideig és egészségesebben él majd, mint ha nem olvasta volna el ezt a könyvet.

Lars Tvede

Bevezetés

A fiatalság forrása

Kolumbusz Kristóf 1493-ban indult el második útjára Amerikába. Vele tartott egy becsvágyó, Juan Ponce de León nevű fiatal spanyol is. A spanyolok az Újvilágban Hispaniola szigetén hozták létre első bázisukat, Ponce de León is itt telepedett le. Megtalálta a helyét, idővel pedig elismert katonai parancsnok és földbirtokos lett. A spanyolok akkoriban még nem sokat tudtak arról, mit is találtak. De ami azt illeti, arról sem, hogy hol vannak. Talán Indiában?

A trópusi szigetről gyakorta indultak felfedezőutakra – és szinte lehetetlen volt, hogy ne találkozzanak valami újjal. Útjai a karibi térség új közösségeiben és odahaza, Spanyolországban egyaránt csodálatos új világokról, idegen népekről és hatalmas gazdagságról szóló meséket indítottak el.

Egy nap egy ilyen pletyka jutott Ponce de León fülébe a Hispaniolától északra fekvő új földekről. Azonnal összeszedett egy csapatot, és elindult, hogy megvizsgálja a dolgot. Embereivel az akkor már ismert Bahama-szigetek mentén hajózott, majd bizonyára első európaiként megpillantotta az új földet: a vidéket a sok virág miatt La Floridának nevezte el.

Florida felfedezése során a spanyolok egyszer egy helyi törzsbe botlottak. A találkozó során a törzs tagjai a diplomáciához folyamodtak, és meséltek az újonnan érkezetteknek egy különleges forrásról, amelyet ők „a fiatalság forrásának” neveztek, és amelynek vize gyógyító hatású: a legidősebb embert is képes megfiatalítani. Kitartottak azonban amellett, hogy a törzs tagjai közül senki sem emlékszik arra, hogy merre található. És nem, ez egészen biztosan nem csak elterelés volt, hogy a spanyolok békén hagyják őket. Igazat beszéltek.

Az ezt követő években a spanyol expedíció fel-alá hajózott Florida partjainál, és mindenütt kereste a nevezetes forrást. De vajon honnan lehet tudni, hogy megtalálták-e? A reménykedő spanyolok minden forrásban megfürödtek, amit csak találtak, ami a floridai aligátorpopulációt ismerve nagy bátorságra vall. És persze nem bukkantak rá a fiatalság forrására – a kaszás viszont végül mindannyiukat megtalálta.

A komoly történészek ezt a történetet többnyire legendának tartják, én azonban nem vagyok történész, így bátran kezdhetem könyvemet egy rablómesével.

Valójában Ponce de León és emberei bizonyára ugyanazt keresték, mint akkoriban mindenki más: földet és aranyat, talán rabszolgákat és nyilván nőket is. A történet azonban tipikusnak mondható, minden civilizációban előfordul: Nagy Sándortól az ókori Görögországig, a keresztes lovagoktól az ókori Indiáig, Kínáig és Japánig mindenütt találunk legendákat fiatalító forrásokról és varázsitalokról.

A mi korunk sem kivétel: időnként még mindig hallunk történeteket öregedés elleni hókuszpókuszokról. A tudomány fejlődésével azonban jelenleg a kutatás áll elő a legtöbb új ötlettel arra vonatkozóan, hogy hol keressük a fiatalság forrását. Azt gondolhatnánk, ez előrelépés, de még a tudomány sem volt mindig sikeres az öregedés elleni csodaszer megtalálásában.

A 20. század elején például számos tudós úgy vélte, hogy állati mirigyekből származó kivonatok felhasználhatók az emberek megfiatalítására. Az egyik tudós, Serge Voronoff sebész továbbfejlesztette a kissé bizarr elméletet: meg volt győződve arról, hogy nem elég állati kivonatokat használni, hanem a mirigyszövetet közvetlenül át kell ültetni az emberbe, hogy működjön. Egyiptomi kasztrált férfiakat tanulmányozva pedig arra a következtetésre jutott, hogy a herék különösen fiatalító hatással bírnak.

Voronoff ekkor kezdte el majomherék darabjait átültetni a pácienseibe. Ez elég abszurdan hangzott ahhoz, hogy az átlagemberek nagy ívben elkerüljék. A gazdagok és a hírességek viszont megőrültek érte: sorbanálltak, hogy kipróbálhassák Voronoff öregedésgátló transzplantációját. Hatalmas volt az érdeklődés, Voronoff rengeteget keresett, és rövidesen már a kellő mennyiségű majomhere beszerzése okozott gondot neki. Újonnan vásárolt kastélyában szegény állatoknak külön karámot kellett készíttetnie, és egy cirkuszi idomárt vett fel, hogy tenyéssze őket.

Voronoff páciensei végül persze csak a történelem egyik tréfájává váltak. Idővel mind ők, mind pedig Voronoff megöregedtek és megráncosodtak, akárcsak Ponce de León és emberei. Velünk is ez történik – hacsak a tudomány nem talál az eddigieknél jobb megoldást.

Ez a könyv erről szól: hogy miként haljunk meg minél később, de fiatalon. Arról, hogy mit mond a tudomány arról, hogyan élhetünk egészségesen a lehető leghosszabb ideig. Ígérem, semmiféle mirigyet nem kell felvarrni a combod belső oldalára, és nem kell emberevő hüllőkkel fürödnöd. Ugyanakkor komoly utazás vár rád.

A hosszabb élet hajszolását mindig is túlzások és szemfényvesztések övezték. Természetesen mára jobb a helyzet, mivel a varázslás és a vallás helyét a tudomány vette át – és szerencsére Serge Voronoff óta sok minden fejlődött. De továbbra is nehéz különbséget tenni igaz és hamis között. Rengeteg a szélhámos, és a tudomány legfőbb eredményei közül sok a hétköznapi emberek számára ismeretlen, tudományos zsargonban írt folyóiratokban lapul. A nagy kérdések most a következők: mit tudunk ma az öregedésgátlásról, és mit ültethetünk át biztonságosan a saját életünkbe?

Ma ugyanis már máshogy állnak a dolgok. Régen minden, ami a fiatalításhoz kötődött, csalás és szemfényvesztés volt. Ez mára bizonyíthatóan megváltozott: mind a laboratóriumból, mind a való világból szilárd tudományos bizonyítékokkal rendelkezünk arról, hogy mi működik. A laboratóriumi állatok élettartamának jelentős meghosszabbítása rutinszerűvé vált, és a küszöbén állunk annak, hogy ezeket az ígéretes eredményeket az emberekre is alkalmazzuk. Korunkban először valóban reális esélyünk van arra, hogy kiszabadítsuk az embereket az öregedés ketrecéből.

◌

Az öregedésgátlásra tekinthetünk úgy, mint a modern orvostudomány lassú előrehaladásának természetes részére:

Eleinte azért küzdöttünk, hogy egyáltalán felnőhessünk.

Ezután megtámadtuk a sok vírust és baktériumot, amelyek egykor egész társadalmakat pusztítottak el.

Majd elérkeztünk az időskori betegségekhez: a rákhoz, a szív- és érrendszeri betegségekhez, a demenciához. Még mindig küzdünk velük. (Később meglátjuk, milyen messzire jutottunk e téren.)

A tudomány ugyanakkor lassan nekigyürkőzik a következő lépésnek: az öregedés elleni küzdelemnek.

Még ha meg is szabadulnánk a legrémesebb betegségektől, nem kerülnénk el, hogy idővel egyre jobban legyengüljünk.

Ez azt jelenti, hogy életünk nagy részét végül egy hanyatló testben éljük le. Ráadásul az öregedés az oka, hogy időskori betegségek sújtanak bennünket. A fiataloknál egyszerűen nem alakulnak ki sem vérrögök, sem demencia. A betegségekre természetesen találhatunk gyógymódokat, de valójában az öregedési folyamattal kell megküzdenünk. Öregedésgátlásra van szükségünk.

Ha le tudjuk lassítani biológiai óránk mutatóit – vagy akár vissza is tudjuk pörgetni őket –, nemcsak két legyet üthetünk egy csapásra, hanem az összeset: tovább élhetünk, egészségesek és fürgék maradhatunk, amíg élünk, és minimálisra csökkenthetjük a legrettegettebb betegségek kockázatát.

Természetesen még nem tartunk itt. De tekintsünk rá úgy, mint egy nagy kirakósra: senkinek sem tudjuk garantálni, hogy megéri a százéves életkort. Az öregedésgátlásra irányuló kutatás azonban nagy léptekkel fejlődik, és már elkezdhetjük összerakni a kirakós darabkáit.

A mai ismereteinkkel már jelentősen le tudjuk lassítani az öregedést. És valójában nincs többre szükségünk. Az öregedésgátlással foglalkozó tudományban használatos a longevity escape velocity fogalma. Ez azt jelenti, hogy nem kell most, rögtön megtalálnunk a csodaszert: mindössze apró, fokozatos fejlesztések szükségesek. Valahányszor csak egy kicsit is lassítjuk az öregedést, időt nyerünk. Ezen idő alatt pedig új fejlesztések történnek, amelyekkel még több időt nyerhetünk. És így tovább.

Ha eljutunk arra a pontra, amikor a tudomány gyorsabban hosszabbítja meg az átlagember életét, mint ahogy az idő telik – például évente másfél évvel –, akkor kijelenthetjük, hogy elértünk egyfajta halhatatlanságot.

E könyvnek nem célja, hogy mindannyian halhatatlanok legyünk. A legújabb tudományos ismereteket kívánja bemutatni, amelyek segíthetnek abban, hogy minél tovább fiatalok és egészségesek maradjunk. Utunk során a világ minden szegletében megfordulunk, és az időben előre és hátrafelé is haladunk majd.

Mire pedig az út végére érünk, megtaláljuk a legjobb tanácsokat ahhoz, hogyan éljünk hosszú és egészséges életet. És szert teszünk egy jó adag szkepticizmusra is.

1. rész
A természet csodái

Az életkori rekordok könyve

A jégkék Grönlandi-tenger felszíne alatt hatalmas árnyék siklik. A hat-hét méteres óriás nem siet: csúcssebessége 2,7 kilométer óránként.

Neve latinul Somniosus microcephalus, azaz „kis agyú alvajáró”. Magyar neve kissé semlegesebb: grönlandi cápa. Ahogy latin neve is mutatja, nem gyors, és nem is különösebben okos. Ennek ellenére a gyomrában fókák, rénszarvasok, sőt jegesmedvék maradványait is megtalálták már.

Titokzatos társunk nem rohan sehová, bőven van ideje. Amikor a Titanic elsüllyedt, kétszáznyolcvanhat éves volt. Az Egyesült Államok megalapításakor már többet élt, mint valaha bármely ember a Földön. Most töltötte be a háromszázkilencvenedik életévét. Ennek dacára a tudósok becslése szerint még körülbelül száz éve van hátra. Ez nem jelenti azt, hogy a grönlandi cápának nincs miért aggódnia. A cápa szemében lumineszkáló paraziták élnek, amelyektől lassan megvakul.

És bár mérete lenyűgöző, közös az ellensége a többi, emberi fogyasztásra nem alkalmas hallal: az izlandiak. A grönlandi cápa húsa olyan sok mérget, trimetilamin-oxidot tartalmaz, hogy fogyasztása rendkívüli szédülést, „cápamámort” okoz. Az izlandiak mégis megtalálták a módját, hogy elfogyaszthassák.

A grönlandi cápának kijár az első hely: ez a leghosszabb ideig élő gerinces, amelyet valaha ismertünk. És tulajdonképpen a rokonunk – eléggé távoli ugyan, de évmilliókkal ezelőtt közös ősünk volt. Éppen ezért az alaprajza is ismerős: egy szív, egy máj, egy bélrendszer, két vese és egy apró agy.

A hasonlóságok ellenére az evolúciós fán nagy távolság választ el bennünket a grönlandi cápától. Mi, emberek emlősök vagyunk, és ezért lényegi tulajdonságaink egy része egyetlen hallal sem közös. A biológiában alapvető szabály, hogy minél közelebbi rokonságban állunk egy állattal evolúciós szempontból, annál többet tudhatunk meg magunkról, ha tanulmányozzuk. Ekképpen többet tanulhatunk a halaktól, mint a rovaroktól, de kevesebbet tanulhatunk a halaktól, mint, mondjuk, a madaraktól és a hüllőktől – nem beszélve legközelebbi rokonainkról, az emlősökről.

Érdekes módon a grönlandi cápa életterén az egyik legközelebbi rokonunkkal, a leghosszabb életű emlőssel osztozik. Ha szerencsénk van, a Grönland körüli tengerekben találkozhatunk a tizennyolc méter hosszú, ezertonnás grönlandi bálnával. Az alaszkai inupiatok mindig is vadászták, és a bálnák hájában időnként találnak a 19. századból származó szigonyhegyeket is. A grönlandi bálnák átlagos életkorát többek között e régi leletek alapján több mint kétszáz évre becsülik.

Ez a grönlandi cápához képest talán nem sok, de egy emlős számára igen hosszú idő. A grönlandi bálnán kívül egyébként sok más bálnára jellemző ez a hosszú életre való hajlam. Ha igazán hosszú életű állatokat akarunk találni, akkor a tengerben kell keresgélnünk.

◌

Ha azonban hosszú életű emlősöket keresünk a saját környezetünkben, a szárazföldön, nem a szavannán, és nem is a fák tetején kell kutakodnunk. A leghosszabb életű szárazföldi emlősök ugyanis idősotthonokban élnek.

Az ember még technológiai segítség nélkül is nagyon hosszú ideig élhet más emlősökhöz képest. Már ha elkerüljük a baleseteket és a betegségeket. Kőkorszaki őseink nyolcvanéves korukig is elélhettek. A modern orvostudomány segítségével pedig mostanra fölényesen vezetünk az emlősök életkorversenyében. Könnyen lehet, hogy a francia Jeanne Calment, a valaha nyilvántartott leghosszabb életű ember egyben a leghosszabb életű szárazföldi emlős is. Legalábbis még nagyon sokáig.

Az azonban, hogy tovább élünk, mint más emlősök, nem jelenti azt, hogy az élettartamunk más élőlényekkel összehasonlítva káprázatos lenne. Egyes élőlényekhez képest, amelyekkel a bolygónkon osztozunk, csupán szánalmas kérészek vagyunk. Itt még a grönlandi cápa sem tudja felvenni a versenyt.

A legjobb példák a növényvilágból valók. Az öregedés – különösen a fák esetében – egyáltalán nem létezik. Ezt úgy kell érteni, hogy a fák pusztulásának kockázata nem növekszik az életkorral. Éppen ellenkezőleg. Ahogy a fák növekednek és egyre erősebbek lesznek, úgy válnak szívósabbá, és elpusztulásuk kockázata évről évre csökken. Amíg olyan magasra nem nőnek, hogy egy vihar kidönti őket. De a baleseti eredetű halálnak az öregedéshez semmi köze.

Egyes fák tehát nagyon öregek. Az egyik legöregebb fa, a Matuzsálem, egy ötezer éves, Kaliforniában gyökerező szálkásfenyő. Abban az időben, amikor Matuzsálem kisarjadt a kaliforniai talajból, Egyiptomban még épültek a piramisok, és az utolsó mamutok még tartották magukat a szibériai Vrangel-szigeten.

És bár ötezer év nagy időnek számít, más fafajok még ennél is régebbiek lehetnek. Kaliforniától öt-hatszáz kilométerre északkeletre, a Utah állambeli Fishlake National Forestben található egy Pando nevű amerikai nyárfa. A Pando valójában nem fa, hanem egyfajta szuperorganizmus: egyetlen, óriási gyökérhálózat, amelynek területe a koppenhágai Tivoli vidámparkénak több mint ötszöröse, és amely több mint tizennégyezer éves. A gyökerekből folyamatosan új fák sarjadnak ki.

A Pando jelenleg mintegy negyvenezer fát számlál, amelyek mindegyike „mindössze” körülbelül százharminc éves: időnként elpusztulnak, mert kidőlnek, erdőtűzben elégnek, villámcsapás éri őket és így tovább. De a gyökerek már tizennégyezer éve élnek.

Egy sugarasteknős hihetetlen története

Természetesen nem írhatok úgy fejezetet a hosszú életű állatokról, hogy ne szólnék a teknősökről. A valaha létezett egyik legöregebb példány, a Tu’i Malila nevű sugarasteknős Tonga trópusi szigetén élt a királyi családdal, és 1965-ben pusztult el. Akkor már nagyon idős hölgy volt. Tu’i Malilát 1777-ben James Cook brit felfedező ajándékozta Tonga királyának. Az Egyesült Államok alapítását követő évben. A teknős életkora ennek alapján száznyolcvannyolc évre tehető, ami rekord azon teknősök között, amelyek életkorát bizonyossággal igazolni tudjuk.

Amellett, hogy más élőlények lényegesen tovább élhetnek, mint mi, a természetben az öregedés teljesen eltérő módjaival is találkozhatunk. Mi, emberek exponenciálisan öregszünk: a serdülőkor után a halálozás kockázata körülbelül nyolcévente megduplázódik, mivel testünk egyre jobban legyengül. Az öregedésnek ez nagyon általános, de korántsem az egyetlen módja.

Az állatok különösen furcsa csoportját alkotják azok, amelyek szaporodás után rekordsebességgel öregszenek és pusztulnak el. Ezt a fajta öregedést például a csendes-óceáni lazacoktól ismerjük. Talán láttad már valamelyik természetfilmben, hogy az alaszkai lazacok hogyan küzdik fel magukat a tengerből a folyókon. Az árral szemben úsznak, vízeséseken ugrálnak fel, és medvéket, kócsagokat és sasokat kell kerülgetniük, hogy elérjék az ívóhelyüket. Ez nagyon küzdelmes utazás.

Ahogy a lazacok élettörténete is az: a fiatal lazacok a felnőttek által megélt viszontagságok után kis patakokban kelnek ki. Ott biztonságban maradnak, amíg nagyobbra nem nőnek, hogy aztán elinduljanak a tenger felé, ahol néhány évvel később ivaréretté válnak.

Amint eljön az ideje, a lazacok megkezdik eszeveszett útjukat vissza, a kisebb vízfolyások felé. Stresszhormonok árasztják el a testüket, egyáltalán nem táplálkoznak, és éjjel-nappal úsznak az ár ellen. Fáradhatatlanul küzdenek a Földanyával. Azon kevesek, akik épségben átvészelik az utat, végül ugyanabban a kis patakban ívnak, ahol életük elkezdődött.

Azt hihetnénk, hogy ezután a lazacok szép nyugodtan visszavonulnak a tengerbe, lefelé, az árral. De ez nem érdekli őket. Az ívás után a lazacok teljesen összeomlanak: olyanok, mint a növények, amelyek egy pillanat alatt elhervadnak. Néhány nappal azután, hogy a megtermékenyített ikrák a folyó homokos medrébe kerülnek, az egész szülői nemzedék elpusztul.

Ezek a különös élettörténetek valójában nem is olyan ritkák, mint gondolnánk:

A nőstény tintahalak például néhány nappal a lerakott peték kikelése után elpusztulnak. Addig minden idejüket a peték védelmével töltik – szájukat lezárják, és teljesen felhagynak a táplálkozással.

Az Ausztráliában élő kis, egérszerű erszényes, a Stuart-erszényesmenyét hímjei a párzási időszakban annyira idegesek, agresszívak és szexuálisan kimerültek, hogy nem sokkal később elpusztulnak.

A kabócák életük nagy részét (akár tizenhét évet is) a föld alatt töltik, és csak a peterakáshoz jönnek fel a felszínre. Nem sokkal később elpusztulnak.

A kérészek a peték kikelése után legfeljebb egy-két napig élnek. Sőt, létezik olyan kérészfaj, amelynek nincs szája, és mindössze öt percig él.

A növényeknél is találunk hasonlót, például az agávéknál, amelyek évtizedekig élhetnek, de röviddel az első és egyetlen virágzás után elpusztulnak.

Ezzel szemben léteznek olyan állatok is, amelyek szinte egyáltalán nem öregszenek. Legalábbis nem úgy, ahogyan azt mi hagyományosan felfogjuk. Az egyik példa erre a homár, amely az életkor előrehaladtával sem gyengül le, és nem lesz kevésbé termékeny. Éppen ellenkezőleg, élete során folyamatosan növekszik. Ez persze nem jelenti azt, hogy a homárok örökké élnének. A természet kegyetlen: ragadozók, versenytársak, betegségek vagy balesetek végeznek velük. Ha pedig mégsem, akkor végül nagy méretük miatt szenvednek végzetes fizikai problémákat. Az öregkor azonban náluk egyáltalán nem jár együtt olyan fokozatos hanyatlással, mint az embernél.

◌

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0