A fordítások az alábbi kiadások alapján készültek:

Sylvia Plath: The Bell Jar

Faber and Faber Limited, London, 1966

(First published by William Heinemann Limited, London, 1963)

Copyright © Sylvia Plath, 1963

Hungarian translation © Tandori Dezső, 1971

Sylvia Plath: Mary Ventura and the Ninth Kingdom

(First published by Faber and Faber Limited, London, 2019)

Copyright © The Estate of Sylvia Plath, 2019

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2019

Fordította

Tandori Dezső

Pék Zoltán

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Kuczogi Szilvia

Korrektor Kütsön Nikolett

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-106-156-5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Versek

TARTALOM

Az üvegbura

Előszó a Mary Ventura és a Kilencedik királyság-hoz

Mary Ventura és a Kilencedik királyság

ELSŐ FEJEZET

Furcsa, fülledt nyár volt, azon a nyáron ültették villamosszékbe Rosenbergéket, és én nem tudtam, mit keresek New Yorkban. Nem bírom a kivégzést. Ha csak rágondolok, milyen is az, villanyszékben végezni, rosszul leszek tőle, márpedig az újságokban egyébről sem volt szó, mint erről – gülüszemű főcímek meredeztek felém minden utcasarkon, minden dohos, amerikaimogyoró-szagú földalatti-lejárónál. Semmi közöm az ügyhöz, mégis folyton az járt az eszemben, milyen lehet, amikor elevenen megég az ember, amikor az idegszálakon végigfut a tű.

Ennél szörnyűségesebb nincs is a világon, gondoltam.

Elég szörnyű volt már New York is. Az a kis hamis erdő-mező lehelte nyirkos frissesség, mely éjente valahogy beszivárgott, reggel kilencre mindig elpárolgott már, akár egy édes álom utója. Szemkápráztató szürkén vibráltak a napban a gránitszakadékok mélyén húzódó forró utcák, tüzesen szikráztak az autótetők; száraz, hamuszerű porral lett tele szemem, torkom.

Örökké csak Rosenbergékről hallottam, rádióban, szerkesztőségben, míg aztán nem is tudtam kiverni többé a fejemből a dolgot. Mint amikor először láttam hullát annak idején. Hetek múlva is folyton előbukkant a halott feje vagy legalábbis ami megmaradt belőle a reggeli sonkás tojás vagy Buddy Willard arca mögül; egyébként az ő lelkén szárad, hogy az az izé egyáltalán a szemem elé került, én pedig hamarosan úgy éreztem, mintha zsinegen magammal hurcolnám a hullafejet, mint valami fekete, orranincs, ecetszagú ballont.

Tudtam, ezen a nyáron valami nincs rendben velem, mert örökösen csak Rosenbergékre kellett gondolnom, meg arra, micsoda ostobaság volt megvennem ezeket a kényelmetlen, drága ruhákat, hogy aztán csak lógjanak ott a szekrényben, mint egy csomó döglött hal; meg arra, hogy az a sok kis siker, melyet a főiskolán nagy boldogan összehordtam, odakint a Madison sugárút sima márvány- és tükörüveg homlokzatai előtt sisteregve foszlik semmivé.

Állítólag életem legszebb napjait éltem.

Állítólag ezer meg ezer hozzám hasonló iskolás lány irigyelt engem Amerika-szerte, akik semmire nem vágytak volna úgy a világon, mint hogy ők is itt sétafikálhassanak nagy büszkén, ugyanilyen szupermodern hetes számú lakkcipőben, mint amilyet én vettem egyik ebédszünetemben a Bloomingdale-ben, hozzáillő szupermodern fekete bőrövvel és táskával. És amikor megjelent a fényképem a magazinban, ahol mind a tizenketten dolgoztunk – a képen Martinit ittam épp, szűk, ezüstutánzatú kisestélyi-felsőrészben, melyből hatalmas, fehér tüllfelhő bodorodott elő, a helyszín egy olyan Csillagfény Terasz volt, társaságomban pár megnevezhetetlen fiatalember, mind csupa igazi amerikai csontozatú, egyenesen ez alkalomra bérelt vagy kölcsönzött díszpéldány –, szóval, aki ezt a képet csak úgy megpillantotta, nem gondolhatott egyebet, mint hogy most aztán valóban körülöttem forog a világ.

Mi minden meg nem történhet ebben az országban, mondogatták. Itt egy lány, él tizenkilenc évig valami isten háta mögötti városban, olyan szegény, hogy még egy folyóiratot se tud megvenni, és akkor egyszer csak felveszik ösztöndíjjal a legjobb iskolába, rendre nyeri a díjakat, s végül úgy tartja kezében egész New Yorkot, akár autója kormányát.

Csak hát én éppen hogy nem tartottam a kezemben semmit, még önmagamat sem. Szállodámból elbukdácsoltam a munkahelyemre, az estélyekre, az estélyekről vissza a szállodába, onnan megint munkába: akár egy kótyagos trolibusz. Bizonyára úgy illett volna, hogy én is repüljek a lelkes örömtől, mint a többi lány, de – valahogy nem voltam rá képes. Nagyon-nagyon csendesnek és üresnek éreztem magam, akár egy tornádó magja, ahogy csak sodródik kábultan a körülötte tomboló pokoli zűrzavar kellős közepén.

Tizenketten voltunk a szállodában.

Egy divatlap pályázatát nyertük meg valamennyien, cikkekkel és elbeszélésekkel, versekkel és divatreklámszövegekkel, a jutalom pedig az volt, hogy egy hónapra állást kaptunk New Yorkban, minden költség fedezve, azonkívül egy csomó belépőt és meghívót, balettre és divatbemutatókra, térítésmentesen látogathattunk egy híres, drága fodrászszalont, különféle személyiségekkel találkozhattunk, akik mind sikeres embernek számítottak olyasvalamiben, ami a mi szívünk dédelgetett álma, továbbá személyre szóló tanácsokban részesülhettünk: hogyan ápoljuk az arcbőrünket.

Még ma is megvan az a sminkkészlet, melyet induláskor kaptam, egy kis összeállítás, barna szemhez és barna hajhoz: téglalap alakú dobozban barna színű pillafesték, apró kefével, tégely, épp akkora, hogy az ujja hegyével belenyúlhat az ember, benne kék szemárnyaló, továbbá három ajakrúzs, pirostól rózsaszínig, mindez együtt egy aranyozott tartóban, tükörrel egyik felől. Őrzök ezenkívül egy fehér plasztik napszemüvegtokot is, melyre színes kagylókat, érmeket és zöld plasztik tengericsillagot varrtak.

Tudtam, hogy ezekkel az ajándékokkal azért halmoznak el bennünket, mert afféle ingyenreklámot jelentünk a cégeknek, de azért mégsem tudtam cinikusan nézni a dolgot. Pokolian tetszett ez az ingyen-bőségszarusdi. Utána hosszú időre elraktam a holmikat, később azonban, amikor újra rendbe jöttem, megint előszedtem őket, és még mindig ott hányódnak mindenfelé a házban. A rúzsokat néhanapján használom is, múlt héten pedig leszedtem a szemüvegtokról a plasztik tengericsillagot, hadd játsszon vele a kicsi.

Szóval tizenketten voltunk a szállodában, ugyanazon az emeleten, ugyanazon a folyosón, egyágyas szobákban, sorban egymás mellett, és az egész a régi kollégiumi hálószobámra emlékeztetett. Nem volt ez igazi szálló – úgy értem, nem olyan, ahol férfiak, nők vegyesen laknak ugyanazon az emeleten.

Ez a szálloda (az Amazon) ugyanis kizárólag női vendégeket fogadott; javarészt velem egykorú lányok laktak itt, gazdag családok gyermekei, ahol a szülők biztosak akartak lenni, hogy leányuk olyan helyen lakik, ahol nem tudnak a közelébe férkőzni mindenféle csalárd férfiak; ezek a lányok aztán olyan puccos titkárnőképző iskolába jártak, mint például a „Katy Gibbs”, ahol kalapban, harisnyában, kesztyűben kellett megjelenni az órákon, vagy ilyen „Katy Gibbs”-féle iskolákkal már maguk mögött titkárnősködtek igazgatók vagy osztályvezetők mellett, lötyögtek bele a nagy New York-i világba, és várták, hogy egyszer csak elveszi őket valami fényes jövőjű pasas.

Ezeket a lányokat mindig borzasztó unottnak láttam. Megfigyeltem őket a napozóteraszon; ásítoztak, a körmüket lakkozták, megpróbálták konzerválni a Bermudákon szerzett szép barnaságukat, s mondom, pokolian unatkoztak. Beszélgettem is egyikükkel. Unta a vitorlázást, unta a repülőutakat, unta a svájci sítúrát karácsonykor, és unta a brazil férfiakat.

Az ilyen lányoktól nekem a gyomrom felfordul. Úgy irigylem őket, hogy az elmondhatatlan. Tizenkilenc éves létemre ez a New York-i út volt az első alkalom, hogy túljussak New England határain. Ez lett volna hát első Nagy Lehetőségem, de csak tehetetlenkedtem, minden átcsorgott az ujjaim között, mint a víz.

Azt hiszem, komplexusaim egyikét Doreennek hívták.

Soha eddig ilyen lánnyal nem találkoztam, mint Doreen. Doreen valamiféle gazdag déli lányiskolából jött, vakító fehér színű volt a haja, ráadásul úgy állt, mint a habzó vattacukor; a szeme kék, akár két átlátszó achátgolyó, olyan kemény és csiszolt és jóformán széttörhetetlen; és a szája örökké vigyorgásra állt. Nem úgy értem, hogy afféle rút vigyorra, hanem valami titokzatos mosolyra, mintha jól mulatna magában, hogy körülötte az emberek mind meglehetősen ostobácskák, s ő bizony tudna egy s más nevetségeset mondani róluk, ha éppen akarná.

Doreen azonnal kiszúrt engem. Olyasmit éreztetett velem, hogy én sokkal, de sokkal ravaszabb vagyok a többieknél, meg aztán ő maga csakugyan olyan mulatságos tudott lenni. Értekezleteken mindig mellém ült az asztalnál, s amíg a körünkbe meghívott hírességek beszéltek, ő tréfás, gonoszkodó megjegyzéseket sugdosott a fülembe.

Az iskola, ahol tanult, divatőrületeknek hódolt mindenáron, mesélte Doreen, úgyhogy például a lányok, ha ruhát varrattak, az anyagból mindig csináltattak huzatot a retiküljükhöz, így aztán akármit vettek föl, megvolt a hozzá való táskájuk. Az ilyen apróságok aztán valósággal elbűvöltek engem. Egy rafinált dekadenciában eltölthető, pompás élet képe bontakozott ki előttem, s vonzott, mint a mágnes.

Egyetlenegy dolog volt, amit Doreen örökké kifogásolt bennem, nevezetesen: hogy annyira izgat, ha a feladataimmal nem tudok pontosan, határidőre végezni.

– Mit töröd magad annyira? – Doreen ott hevert ágyamon, barackvirágszínű selyem háziköntösben, és smirglis kis csiszolóval ápolgatta hosszú, nikotintól sárgult körmeit, mialatt én egy bestsellerszerzővel készítendő interjútervezetemet gépeltem.

Hát ráadásul még ez is – mi, többiek, mind keményített pamut hálóinget hordtunk, tűzdelt háziköntöst, vagy legfeljebb frottírköpenyt, ami a strandra is jó, Doreen meg örökké ilyen bokáig érő nejloncsipkecsodát, amin félig át lehetett látni, hozzá hússzínű köntöst, ami valahogy elektromosan tapadt a testéhez. Egyébként különös, enyhén izzadságillata volt mindig, ami engem az édes páfrány kagylóforma leveleire emlékeztetett, ezeket szokták mósuszillatuk miatt letörni és ujj között szétdörzsölni.

– Hiszen tudod, az öreg JéCé oda se bagózik, akár holnap jön le a szöveged, akár hétfőn. – Doreen cigarettára gyújtott, és a füstöt az orrán át eregette, úgyhogy a szeme csak e fátyolon át fénylett. – JéCé ronda, mint a bűn – folytatta Doreen hűvösen. – Fogadok, odahaza az a trotli férje eloltja mind az összes lámpát a házban, mielőtt hozzáér, nehogy elhányja magát bé nejétől.

JéCé a főnöknőm volt, és szerettem, akármit mondott is róla Doreen. Nem hasonlított ezekhez a régimódi divatlaphölgyekhez, akik mind műszempillát viseltek, és annyi ékszert, hogy az ember beleszédült. JéCének esze volt, ezért aztán nem sokat számított, hogy tényleg szalasztott-rondán járt örökké. Értett pár világnyelven, és ismerte mind a szakmabeli írók színe-javát.

Megpróbáltam elképzelni őt, szigorú vonalú hivatali öltözet és ebédekhez hordott „egyenkalap” nélkül, kövér férjével az ágyban, de sehogy se sikerült. Mindig borzasztó nehezemre esett, hogy valakit ágyban, édes kettesben képzeljek el.

JéCé meg akart tanítani egy s másra; ismerőseim közül kivétel nélkül minden idősebb hölgy meg akart tanítani egy s másra, én azonban hirtelen elvesztettem a bizodalmamat, hogy egyáltalán valamire is megtaníthatnak. Ráborítottam hát az írógépre a fedelét, és becsattintottam.

Doreen mosolygott. – Az okos kislány.

Valaki kopogott az ajtón.

– Ki az? – Még csak fel sem álltam.

– Én vagyok, Betsy. Jössz a fogadásra?

– Azt hiszem, megyek. – De az ajtóhoz azért nem mentem oda.

A libegő-lobogó, szőke lófarkas Betsyt, aki mindig úgy mosolygott, mint Egy-Egész-Szigma-Khi-Kompánia-Szívszerelme, egyenesen Kansasből importálták. Emlékszem, egyszer elvittek kettőnket egy kékre borotvált állú televíziós producer irodájába, aki halszálkás öltönyben várt ránk kíváncsian: vajon van-e bennünk annyi, amiből ő kikutyulhat egy műsort, és akkor Betsy elkezdett a kansasi hím- meg nőnemű kukoricáról szónokolni. Úgy fellelkesült ezen a nyavalyás kukoricán, hogy még a producernek is a könnye potyogott nevettében, csak hát sajnos, semmit nem tudott felhasználni a dologból; pech, mint mondta.

Később a szépségápolási rovat vezetője rávette Betsyt, nyírassa le a haját, és fotómodellt csinált belőle. Olykor-olykor még ma is találkozom a mosolyával, afféle „P. Q. felesége is Wragge-melltartót visel” hirdetéseken.

Betsy szüntelenül azon igyekezett, hogy bevonjon engem is a többi lánnyal való közös akciókba; mintha a lelkem próbálná megmenteni valamitől vagy micsoda. Doreent sosem hívta. Doreen Betsyt magunk közt Búboci Böskének titulálta.

– Jössz a mi taxinkkal? – kérdezte Betsy az ajtón keresztül.

Doreen a fejét rázta.

– Kösz, Betsy – mondtam. – De már Doreennel megyek.

– Akkor jó. – Hallottam a folyosóról Betsy távolodó lépteit.

– Addig maradunk csak, amíg elegünk nincs az egészből – mondta Doreen, éjjeliszekrényem lámpájának talpán nyomva el cigarettáját –, aztán majd körülnézünk egy kicsit a városban. Ezek a fogadások, amiket itt rendeznek nekünk, túlságosan is emlékeztetnek engem a régi tornatermi táncmulatságokra. Mi a fenének hívnak meg mindig yale-es pasikat? Teljesen hülyék!

Buddy Willard is a Yale-en tanult, de most én is úgy gondoltam: az a baja, hogy teljesen hülye. Jó, jó, az osztályzatai mindig prímák, és volt az az ügye azzal a Gladys nevű szörnyűséges Cape Cod-i pincérnővel, de a fantázia, az végképp hiányzott belőle. Doreennek bezzeg volt fantáziája. Akármit mondott, olyan volt, mintha egy titkos hang szólna, egyenesen a csontom velejéből.

Színházidő volt, elakadtunk a csúcsforgalomban. Taxink beékelődött Betsyék és a mögöttünk jövő négy lány taxija közé, és semmi nem mozdult körös-körül.

Doreen iszonyú jól nézett ki. Pánt nélküli cipzáras fehér csipkeholmit vett fel, a ruha szűk fűzőkölteményre feszült, és középen fantasztikusan elkarcsúsította, lent és fent viszont látványosan kidomborította a testét. Bőre bronzosan csillogott a púder alatt, és úgy illatozott, mint egy egész drogéria.

Rajtam szűk fekete santung zsákruha volt; negyven dollárom bánta. Bevásárlórohamom emléke volt ez is, az ösztöndíjamból vettem, mikor megtudtam, hogy én is ott vagyok a New Yorkba utazó boldog nyertesek közt. A ruha olyan őrülten ki volt vágva, hogy semmiféle melltartót nem viselhettem alatta, ami persze nem nagy baj, mert vékony, fiús alakom volt, szinte semmi domborzat; egyébként is szerettem csaknem meztelennek érezni magam a forró nyári éjszakákon.

A városban viszont lekopott a jó barna színem. Olyan sárga lettem, akár egy kínai. Máskor biztosan idegesített volna ez a ruha meg a hóka bőröm, Doreennel azonban elfelejtettem minden búmat, bajomat. Pokolian okosnak és fölényesnek éreztem magam.

Amikor a kék sportinges, fekete farmeres, cowboycsizmás férfi elindult felénk a bár csíkos ponyvateteje alól, ahonnan addig a taxinkat figyelte, nem voltak illúzióim. Nagyon jól tudtam, Doreen miatt jön. Átkígyózott a várakozó autók közt, aztán lenyűgöző mozdulattal kocsink nyitott ablakára támaszkodva azt mondta:

– És ha szabad kérdeznem, miért ücsörög két ilyen csinos lány szálegyedül egy taxiban, egy ilyen kellemes estén?

S mindezt hatalmas, széles, villogó-fehér fogpasztareklám-mosoly kíséretében.

– Fogadásra megyünk – böktem ki, mert Doreen hirtelen elnémult, mint a sült hal, és nagy blazírtan babrált valamit táskája csipkehuzatán.

– Már az első hallásra unalmas – mondta a férfi. – Miért ne tartanának inkább velem? Meginnánk valamit ott a bárban. Pár barátom is velem van éppen.

Fejével a ponyvatető alatt lebzselő, hanyagul öltözött alakok felé bökött. Azok is követték őt tekintetükkel, s amikor pillantásuk találkozott, harsány nevetésben törtek ki.

Ettől a nevetéstől már gyanút kellett volna fognom. Mély, sokat tudó röhögés volt; de a forgalom is mintha újra nekilendült volna, és tudtam, hogy ha most csak így ülök tovább, mereven, két másodperc múlva már bánni fogom, hogy a véletlennek ezt az ajándékát ellöktem magamtól, pedig így legalább egyszer valami mást is láthatnék New Yorkból, mint amit a magazinosok gondosan kiszűrtek a számunkra.

– Na, Doreen? – mondtam.

– Na, Doreen? – mondta a férfi, és jött megint a nagy mosoly. Máig sem emlékszem, milyen is volt, mikor nem mosolygott éppen. De azt hiszem, örökké csak mosolygott. Ez a mosoly lehetett a természetes arckifejezése.

– Hát jó. – Doreen az én kérdésemre válaszolt. Kinyitottam az ajtót, és kiugrottunk a taxiból, épp amikor az újra nekilódult, s elindultunk a bár felé.

Iszonyatos fékcsikorgás, tompa huppanás kíséretében.

– Hé, maguk! – Taxisofőrünk dühtől vörös arca megjelent a kocsi ablakában. – Mit képzelnek, hol vannak?

Olyan hirtelen fékezett, hogy a mögötte jövő taxi beleszaladt, és láttuk a négy lányt, ahogy rémülten kapálóznak, és a kocsi fenekéről tápászkodnak fel nagy keservesen.

A férfi jót nevetett, otthagyott minket a járdán, ő maga visszament, s általános dudakoncert és szórványos káromkodások közepette a sofőr kezébe nyomott egy bankjegyet, aztán láttuk azt is, hogyan vonulnak el sorra a magazindíjas lányok, egyik taxi a másik után, akár egy kizárólag nyoszolyólányokból álló esküvői menet.

– Gyere, Frankie – szólt oda kísérőnk a csoportban ácsorgó egyik barátjának; erre egy alacsony, nyiszlett kis tag vált ki a többiek közül, s indult el velünk a bárba.

Ki nem állhattam soha az ilyen palikat. Jó százhetven megvagyok mezítláb, és ha kis emberek csapódnak mellém, mindig összehúzom magam, begörbítem a hátam, és féloldalra billentem a csípőm, hogy alacsonyabbnak látsszam, de közben esetlenül nyomoréknak érzem magam, mint akit a cirkuszban mutogatnak.

Egy pillanatig még kétségbeesetten bizakodtam, hátha nagyság szerint alakul majd a párosítás, s ez engem a cowboycsizmással hozott volna össze, aki leszólított minket, s jó egy-nyolcvan lehetett, ő azonban Doreent kalauzolta, rám többé ügyet se vetett. Megpróbáltam úgy tenni, mintha észre se venném Frankie-t, aki persze le nem szállt volna rólam, és Doreen közvetlen közelében ültem le az asztalhoz.

A bárban olyan sötét volt, hogy Doreenen kívül mást jóformán nem is láttam. Fehér hajával, a fehér ruhában olyan vakítóan fehér volt, mint a színezüst. Bizonyára visszatükrözte a bár neonfényeit. Én magam pedig úgy éreztem, mintha beleolvadnék a többi árny közé, akár egy soha életemben nem látott valakinek a negatívja.

– Tehát, mit iszunk? – kérdezte a férfi újabb hatalmas mosoly kíséretében.

– Én, azt hiszem, egy Old Fashionedöt – mondta Doreen, felém fordulva.

Ha italt kell rendelnem, mindig teljesen lebénulok. A whiskyt nem tudom megkülönböztetni a gintől, és még sose sikerült olyan italt kifognom, ami csakugyan ízlett volna.

Buddy Willard meg a többi egyetemista ismerősöm általában sóher volt ahhoz, hogy rövidet rendelhessen, vagy egész egyszerűen – tartózkodtak az ivástól. Bámulatos, hány egyetemista nem iszik és nem dohányzik. Én, úgy látszik, valamennyit ismertem. Buddy Willardnál az volt a dolgok teteje, hogy rendelt egyszer kettőnknek egy üveg Dubonnet-t, ezt is csak azért, hogy bebizonyíthassa: bár orvostanhallgató, van valami kis ízlése.

– Én pedig egy vodkát – mondtam.

A férfi most alaposan szemügyre vett. – Vodkát mivel?

– Csak vodkát – mondtam. – Mindig tisztán iszom.

Úgy éreztem, esetleg hülyén hatna, ha jéggel, szódával vagy ginnel kérném. Láttam egyszer egy vodkareklámot, egyetlen pohár vodka állt kék fényben, hóbucka tetején, és ez a vodka olyan kristálytiszta volt, olyan átlátszó, akár a víz, ezért hát úgy gondoltam, vodka tisztán: nyilván nem melléfogás. Arról álmodoztam mindig, hátha egy nap végre olyan italt rendelek, ami csakugyan csodás ízű lesz.

Jött a pincér, és a férfi rendelt mind a négyünknek. Olyan otthonosnak látszott farmerszerelésben is ebben a nagyvárosi bárban, hogy csak valami híresség lehetett.

Doreen egy kukkot nem szólt egész idő alatt; egyre a parafa alátéttel játszott, legfeljebb cigarettára gyújtott, mindez azonban szemmel láthatóan cseppet sem izgatta a férfit. Csak bámulta egyre Doreent, ahogy az állatkertben szokás megbámulni a nagy fehér makaópapagájt, várva, hátha egyszer csak emberi szó hagyja el a torkát.

Megérkeztek az italok, és az enyém valóban olyan kristályosan áttetsző volt, akár az a vodkareklám.

– Mivel foglalkozik? – kérdeztem a férfit, hogy megtörjem a csendet, mely kezdett már-már összecsapni körülöttem, mint a hullámzó őserdei fű. – Úgy értem, mit csinál itt New Yorkban?

A férfi lassan, láthatólag nagy erőfeszítéssel fordította el a tekintetét Doreen válláról. – DJ, lemezlovas vagyok – mondta. – Fogadni mernék, hogy hallotta már ezt a nevet: Lenny Shepherd.

– Ismerem magát – szólalt meg Doreen hirtelen.

– Örülök neki, szivikém – mondta a férfi, és nevetésben tört ki. – Erre még visszatérünk. Fene híres vagyok egyébként.

Lenny Shepherd ekkor hosszú pillantást küldött Frankie felé.

– És most maguk mondják meg, honnan kerültek ide – mondta Frankie, egy rántással felegyenesedve. – Magukat hogy hívják?

– Ez itt Doreen. – Lenny átölelte és megszorította Doreen meztelen karját.

Meglepetésemre Doreen semmi jelét nem adta, hogy észrevette ezt a mozdulatot. Csak ült ott, feketén, mint egy néger nő, fehérre festett hajjal, fehér ruhában, előkelően kortyolgatva poharából.

– Elly Higginbottom vagyok – mondtam. – Chicagóból. – És így egyszeriben biztosabbnak éreztem magam. Nem akartam, hogy abból, amit ezen az estén mondok vagy teszek, bármi is összefüggésbe kerülhessen velem, az igazi nevemmel, és azzal, hogy Bostonba való vagyok.

– Mit szólna hozzá, ha táncolnánk egyet, Elly?

Egyszerűen nevetnem kellett még a gondolatára is, hogy én ezzel a narancsszínű torreádorsarkú nyersbőr cipős, ócska garbóinges, gyűrött kék sportzakós kis mitugrásszal itt még táncolni fogok a végén. Ha van valami, amit ki nem állhatok, hát a kékbe öltözött férfiakat. Fekete vagy szürke, még akár barna is, egye fene. De hogy kék! Ezen nevetnem kell.

– Nincs kedvem táncolni – mondtam hidegen, hátat fordítottam neki, és székemmel közelebb húzódtam Doreenhez és Lennyhez.

Azok ketten meg akkor már úgy együtt voltak, mintha évek óta ismernék egymást. Doreen egy hosszú nyelű ezüstkanállal gyümölcsdarabkákat halászott ki a pohara fenekéről, Lenny pedig felhorkantott, valahányszor a kanál Doreen szájához közeledett, kaffantva kapott utána, mint egy kutya vagy micsoda, és megpróbálta elkaparintani a gyümölcsdarabkákat. Doreen vihogott, tovább kanalazgatva poharából.

Én meg kezdtem azt hinni, hogy a vodkával megleltem végre igazi italomat. Az íze semmihez sem hasonlított, de egyenesen leszaladt a gyomromba, mint egy kardnyelő pengéje, és mindenhatónak éreztem magam, akár egy kisisten.

– Mennem kell – mondta Frankie, és felállt.

Nem láttam jól a pasit, mert a helyiség olyan homályos volt, de azt is csak most vettem észre először, milyen ostoba, vékony hangja van. Ügyet se vetett rá senki.

– Hé, Lenny, tartozol azért még valamivel. Emlékezzél csak, tartozol valamivel, nem gondolod, Lenny?

Nagyon furcsának tartottam, hogy Frankie így, vadidegenek előtt emlékezteti Lennyt az adósságára, Frankie azonban nem tágított, csak hajtogatta egyre a magáét, míg Lenny végre benyúlt a zsebébe, kihúzott egy nagy köteg zöld bankjegyet, kinyálazott egyet, és odaadta Frankie-nek. Azt hiszem, tíz dollárt.

– Fogd be a szád, és tűnés.

Egy pillanatig azt hittem, Lenny ezt rám is érti, de aztán meghallottam, ahogy Doreen azt mondja: – Ha Elly nem jön velünk, én se megyek. – Még nagyobbat nőtt a szememben, hogy az álnevemet így egyből felcsípte.

– Ó, Elly, hát persze hogy velünk jön, ugye, Elly? – mondta Lenny, rám kacsintva.

– Persze – mondtam. Frankie eltűnt az éjszakában, így hát, gondoltam, nincs más, mint kitartani Doreen oldalán. Minél többet szerettem volna látni.

Nagyon élvezem, ha kritikus helyzetekben figyelhetem meg az embereket. Ha közlekedési baleset vagy verekedés tanúja lehetek, de legyen szó akár csak egy spirituszos üvegben eltett embrióról, megállok, és addig nézem, amíg soha el nem felejtem többé.

Ily módon aztán sok mindent meg is tudtam, amit különben nem tudnék, és ha olykor meglepődtem vagy rosszul lettem is, ezt sosem árultam el, hanem úgy tettem, mintha mi sem lenne természetesebb a számomra, mint hogy ez a dolgok rendje.