HOGYAN LÁTJÁK
A PSZICHOLÓGUSOK
A KIS HERCEGET?

Tanulságos életleckék felnőtteknek

Budapest, 2021

Copyright © Boldizsár Ildikó, F. Várkonyi Zsuzsa, Mérő László,

Muszbek Katalin, Szél Dávid és Tari Annamária, 2021

Copyright © Lettero Kiadó, 2021

Kiadja a Lettero Kiadó Kiadó Kft. 2021

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Könyvkoncepció: Stahl Judit

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Borító: © Baranyai (b) András

Az idézetek Rónay György fordításában olvashatók a kötetben,
a Móra Könyvkiadó külön engedélyével.

Az illusztrációk használatáért köszönet
a szegedi Móra Ferenc Múzeumnak.

A borító a How to Talk So Little Kids Will Listen
(Scribner Book Company, 2017) mintájára készült.

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-10-1 (epub)

ISBN 978-615-5685-11-8 (mobi)

TARTALOMJEGYZÉK

Ami lényeges, és ami nem

A majomkenyérfák gyökerei

A saját kis vulkánjaink

A semmire sem jó tüskék

A szeretet bűnei

A hatalom határai

Királyi bölcsesség

Ítélkezők és ítéletek

A gazdagság ára

A róka megszelídítése

Szokások és rabságok

Mert egyszer vége lesz…

BOLDIZSÁR ILDIKÓ

Boldizsár Ildikó mesekutató, meseterapeuta, József Attila-díjas író, egyetemi adjunktus, a néprajztudomány kandidátusa. Nevéhez fűződik a Metamorphoses Meseterápiás Módszer kidolgozása. Mindezidáig 56 könyve jelent meg a mesékkel kapcsolatban. Módszerét a Semmelweis Egyetem és az Oktatási Hivatal által akkreditált képzéseken, valamint az Eszterházy Károly Egyetemen tanítja, és országszerte számos helyen tart ismeretterjesztő előadásokat.

F. VÁRKONYI ZSUZSA

Klinikai szakpszichológus, címzetes egyetemi tanár, író, tréner és coach. 1987-ben dr. Gondos Annával hozták be Magyarországra a Gordon-féle személyiségfejlesztő programokat, ezzel ők lettek az első hazai „tréningcég”. Több mint száz csoportot vezetett és mintegy ezer egyéni önismereti munkát segített az elmúlt évtizedekben. A Momentán improtársulat Fröccs című pszichológiai sorozatának száz előadáson át volt szakértő vendége, a Klub Rádió pszichológiai rovatának hat éven át szakértője. Pszichológiai tárgyú könyvein és fordításain kívül Férfiidők lányregénye című könyve alapján készült Tóth Barnabás Akik maradtak című filmdrámája, amelyet Magyarország 2020-ban Oscar-díjra jelölt a legjobb nemzetközi játékfilm kategóriában.

MÉRŐ LÁSZLÓ

Matematikus, pszichológus, az ELTE Pszichológiai Intézete és a Babeş–Bolyai Tudományegyetem professzora, játékfejlesztő, tanácsadó. Tíznél is több hazai és külföldi egyetemen tanított többek között gondolkodási stratégiákat, játékelméletet, gazdaságpszichológiát és pszichometriát. Könyveit több nyelvre lefordították, a legismertebbek közülük az Észjárások (1989, 2008), a Mindenki másképp egyforma (1996), a Maga itt a tánctanár? – Pszichológia, moralitás, játék és tudomány (2005), Az érzelmek logikája (2010), illetve A csodák logikája (2014).

MUSZBEK KATALIN

Pszichiáter, pszichoanalitikus, 1988 óta foglalkozik rákbetegek pszichológiai támogatásával. Az ő szervezésében alakult meg az Országos Onkológiai Intézet Onkopszichológiai részlege. 1991-ben Polcz Alaine-nel közösen alapították a gyógyíthatatlan rákbetegek gondozását végző Magyar Hospice Alapítványt, és indították útjára Magyarországon is a hospice-mozgalmat. Az intézménynek 1996 óta orvos igazgatója. Munkáját számos díjjal ismerték el az évek során, egyebek mellett Pro Sanitate-díjjal, Hospice-díjjal, megkapta a Magyar Köztársasági Érdemrend Lovagkeresztjét, illetve a Lengyel Köztársasági Érdemrend Lovagkeresztjét.

SZÉL DÁVID

Családi és párkapcsolati tanácsadó szakpszichológus, író. 2012-ben indította az Apapara blogot, majd azonos címmel könyve is megjelent – később a folytatás is Túl a parán címmel –, emellett a Lelki betevő blog szerzője volt. Külföldön élő magyarok és vidéken élők számára online is elérhető, a terápia e speciális formájáról könyve is megjelent Útközben – Egy életközepi válság Skype-terápiája címmel. 2021 novemberében gyereknevelési könyvet írt Tabuk és dilemmák a gyereknevelésben címmel. A nők/anyák egyenjogúságának és a férfiak/apák emancipációjának elkötelezett híve.

TARI ANNAMÁRIA

Pszichoterapeuta, pszichoanalitikus, onkopszichológus. Számos rádió- és tévéműsor tanácsadó szakértője volt a kilencvenes évek közepétől. A kamaszkori intimitásról, a párkapcsolatok dinamikájáról, a családról vagy a sikerességről is írt könyvet, az elmúlt években azonban leginkább a digitális világ, az online tér és a közösségi média személyiségre és közösségekre gyakorolt hatásait vizsgálja. Több könyve, publikációja is megjelent a témában, szakmai konferenciák állandó szereplője, emellett évek óta telt házas előadásokat tart országszerte.

„Mert előbb minden fölnőtt gyerek volt.
(De csak kevesen emlékeznek rá.)”

„…a fölnőttek ugyanis szeretik a számokat. Ha egy új barátunkról beszélünk nekik, sosem a lényeges dolgok felől kérdezősködnek. Sosem azt kérdezik: »Milyen a hangja?« »Mik a kedves játékai?« »Szokott-e lepkét gyűjteni?« Ehelyett azt tudakolják: »Hány éves?« »Hány testvére van?« »Hány kiló?« »Mennyi jövedelme van a papájának?« És csak ezek után vélik úgy, hogy ismerik.”

Ebben az idézetben az a nagyon szomorú, hogy pontosan értjük belőle: több érzelmi jellemző kellene másokról. Több információra lenne szükségünk, de nincsen időnk megrajzolni a teljes képet.

A mai, 21. századi emberi kapcsolatokra vetítve valóban elkeserítő, hogy manapság, egy ennyire a vizualitásra építő korban, amikor szinte fotókkal kommunikálunk, a külső mintha tényleg nyerésre állna a belsővel szemben. Ezzel pedig végső soron az a baj, hogy – közhelyes vagy sem, de – mégiscsak valamiféle üresség és sablonosság felé visz.

TARI ANNAMÁRIA

Azok a paraméterek, amelyeket számokkal fejezünk ki, a társadalmi eredményességhez fűződnek, és sok vonatkozásban az adott ember külsőségei. A kis herceg által feltett kérdések viszont a személyiség belső adottságaira vonatkoznak. A világ nagy része, lássuk be, mindig is nagyon külsőséges volt. Megfelelni a társadalmi elvárásoknak, normáknak: ez adja a fennmaradás alapját. A számokban kifejezhető megmutatkozás tehát nem új keletű.

F. VÁRKONYI ZSUZSA

A személyesség iránti igényünk ijesztően alacsony. Információs korban élünk, digitális a kommunikáció, erős a transzparencia, az állandó kapcsolatban levés lehetősége és az okoseszközök által biztosított könnyű elérés, mindez pedig magával hozta az azonnali érzelmi szükségletkielégítés igényét is. Hihetetlen addiktív lett a gyorsaság trendje is. Mindent mindenki azonnal akar, 48 órán belül biztonságos párkapcsolatot, felsőfokú végzettséget, csúcspozíciót, gazdagságot.

És ebben az értelemben A kis herceg a maga óvatos intéseivel a megszelídítés és a ceremoniális megközelítést illetően, valamint a lassúságra, az odaadásra való felhívással akár régimódinak is tűnhetne, holott roppant aktuális. Ma nem a szívével lát az ember, hanem megnézi a másik Instáját. Ebben a versenyautóként száguldó időben a lassúság presztízsét visszahozni: nettó haszon.

TARI ANNAMÁRIA

A kis herceg kérdéssora a személyiség belső értékei felé mutat, azokat tekinti lényeges tájékozódási pontoknak. Társadalmi szinten pedig az az érdekes, hogy egy közösség hogyan bánik a belső tartalékaival, hogyan bánik „a vulkánokkal és a majomkenyérfákkal”, hogyan szelídíti meg a feszültségeket, és hogyan viszonyul a saját épségéhez. Ezek a társadalmi szintű értékválasztások és ezek rendezése lesz a következő évtized fő feladata. Az elmúlt években ez engem is erősen foglalkoztatott: valójában hogy érzi magát az európai ember?

F. VÁRKONYI ZSUZSA

Természetesen a felnőttek sem olyan gyarlók, mint itt az idézetben, és a felnőttélet sem csak a sivárság peremén képzelhető el – egyszerűen nehezebb nekik kiesni a ritmusból, és meglátni, hogy vannak más nézőpontok is. Értékes perspektívák. Nem többek, nem kevesebbek.

Én is annyiszor kaptam már magam azon, hogy csak egyféleképpen tudtam gondolkodni dolgokról. A gyerekem kérdezett valamit, amit én elütöttem valamivel, mert inadekvátnak gondoltam, holott maga a kérdés teljesen releváns volt – én voltam az, aki nem tudott ebből a bilincsből kibújni. Neki hihetetlenül izgalmas a muskátli, a hangya, a szembejövő felnőttek lábai az utcán, míg engem az köt le, hogy Bauhaus, vagy sem, és mennyibe kerülhet ott egy ingatlan.

SZÉL DÁVID

A hatvanas évektől a nyolcvanas évekig Európa- és Amerika-szerte megfigyelhető volt egy antipolgári mozgalom. Ezt a hippikhez kötik, holott ennél jóval tágabb volt. Ekkor nőtt fel egy olyan generáció, amely – többségében – fütyült a polgári normákra.

Jó példa erre az esküvő, ami hagyományosan mindig is nagy felhajtással járt. De ennek a generációnak a tagjai inkább csak leszaladtak az utcára, elkaptak két embert, hogy tanúskodjanak, futva beestek a házasságkötő terembe, ahol össze is adták őket. Nagy szabadságként élték meg, hogy nem kifelé akarnak megfelelni. De ez a formalitásokra való fittyet hányás különleges időszak volt.

Mára a többség visszatért az erősen hierarchizált társadalmi normákhoz. A korábbi évtizedekhez képest ismét jóval fontosabbak a pozíciók, a számokkal kifejezhető eredmények – hány diploma, mekkora jövedelem, milyen befolyás vagy siker…

F. VÁRKONYI ZSUZSA

Érdekes, hogy manapság milyen kategóriák mentén írunk le egy embert, milyen jellemzőit tartjuk fontosnak, beszédesnek. Mekkora házban és hol él, milyen kocsija van, milyen pozícióban mennyit keres. A megismerés folyamata mindig belső képpel indul, a benyomásaink, előzetes tapasztalataink alapján, majd ehhez illesztünk egy – lényegében – külső képet, azt rajzoljuk meg az adatokból, információkból.

Egy gyerek persze jóhiszeműen, kedvesen és csodálkozva áll még a világhoz. Azt gondolhatja, hogy a felnőttekben megbízhat, a világ pedig szeretetteljes és befogadó. A felnőttek ebben már a legtöbbször nem hisznek.

TARI ANNAMÁRIA

Nagyon más paraméterek mentén éli az életét, tűzi ki a céljait és ítélkezik az, akinek a teljesítményközpontú kérdések a fontosak – szemben A kis herceg hitvallásával. Hogy státusz és személyiség mennyire eltérhet, arra mondok egy példát a saját életemből. Egy komoly trénerképzésre járó csapattal dolgoztam nemrég pár napot, a végén pedig arról kértünk visszajelzést, kinek hogy telt ez az időszak. Az egyik résztvevő arról számolt be, hogy én voltam számára a legnagyobb meglepetés, mert a könyveim „satöbbi” alapján „olyan nagyasszonyos” jelenségnek gondolt. (Aki ismer, tudja, hogy ennél távolabb eső asszociáció aligha születhet velem kapcsolatban.) Ő tehát bizonyos eredményekhez – a sikerhez? – csakis egy „nagyasszonyos” tartást és viselkedést tudott elképzelni. Mert valóban sok olyan ember él körülöttünk, aki folyamatosan színre viszi azokat a külsőségeket, amelyeket szerepéhez tartozónak vél. Mert nem hisz a kis herceg tájékozódási pontjaiban.

F. VÁRKONYI ZSUZSA

A gyerekkorunk érzelemgazdagsága és csodálkozó kíváncsisága hihetetlen nyitottsággal párosul – szemben azzal, amit itt, a könyvben a felnőttek felszínes anyagi világa, szűklátókörűsége jelent. De ne legyünk ennyire szigorúak, egy gyereknek sok tekintetben azért könnyebb: még megteheti, hogy a választásait az érzelmei befolyásolják, a külsőségek még nem számítanak annyit. Egy felnőtt már kapaszkodik dolgokba. A kis herceg életleckéje arra tanít, hogy a számok mentén ítélkezve mennyire üressé és kiábrándítóvá válik minden, de ebben azért az is benne rejlik, hogy felnőttként nincs időnk mindent megszeretgetni, mindennel gyermeki kíváncsisággal ismerkedni. Eleve: időnk sincs. A jelzőszám ahhoz kell, hogy eligazítson a dolgok sűrűjében, mint a közlekedési tábla.

TARI ANNAMÁRIA

Annyiszor megtörtént már velem, hogy olvasok egy könyvet a gyerekeimnek, jó régóta csak mondom és mondom, kanyarognak a mondatok, bonyolódik a cselekmény, óriások hadakoznak szörnyekkel, csupa izgalom az egész… És mire kérdez rá a gyerekem? A hangyára, amelyik valahogy odakeveredett. Természetesen ő is hallja a sztorit, követi az eseményeket, de máshol tapad meg a figyelme. A hangya lesz említésre méltó. Ez felnőttként néha elég bosszantó, sokszor érthetetlen is, de muszáj felülemelkednünk és elfogadnunk, hogy egészen mást és máshogy fogadnak be a világból a gyerekek és a felnőttek.

Gondoljunk csak arra, velünk vagy a gyerekeinkkel hányszor esett már meg, hogy tömegben belekapaszkodtunk egy lábba, mert azt hittük, a szülőnkké. Aztán kiderült, hogy egy idegené. Ez a gyerekperspektíva, az ő szemmagasságuk – nem is látnak arcokat, csak lábakat. Cipőket, térdeket, combokat. Furcsa ezzel újra és újra szembesülni.

SZÉL DÁVID

Van egy alapvető bölcsesség. Az ember személyisége múlt századi módon van bekötve. Ez azt jelenti, hogy az érzelmi apparátusunkban az érzelmek lassan alakulnak. Hosszú idő, mire egy érzelemnek lesz mélysége és megtartókapacitása. Idő, mire egy másik emberrel valóban épülni kezd egy érzelmi kapcsolat, és a kezdeti szikrák helyét más veszi át. Olyan emberi kapcsolatokra vágyunk, amelyeknek megtartószövetük van, tehát a pozitívumok mellett elbírja a konfliktusokat, a nem egyezéseket, a nehézségeket is.

A mai kora harmincasoknak és a fiatalabbaknak, a Z generáció tagjainak irtózatosan nagy szükségük lenne ezekre a múlt századi érzelmekre, mert egyszerűen nincs mibe kapaszkodniuk. Zavarosak a mintáik, maszatos a jövőképük… A szüleik örülnek, ha levegőt kapnak. Senkinek sem könnyű.

TARI ANNAMÁRIA

Az általános iskolában, ahová jártam, a napközis tanárunktól rajzolt majomfejeket lehetett gyűjteni, azok jelentették a pontokat, a dicséretet. Ha ötöt összegyűjtöttél, a tanár megrajzolta a testét is (ó, most jut eszembe, azok a fejek még cigiztek akkor!). Aztán egyszer felnőttként találkoztam ezzel a tanárommal, Őri Lacival. A fiam is velem volt. A Laci a zsebébe nyúlt, elővett egy üveggolyót, és odaadta a fiamnak. Mindig van nála üveggolyó, a jó ég tudja, mennyi lehet, de ahányszor találkozik gyerekekkel, mindig ad nekik. Azokat pedig lenyűgözi, hogy jön ez a magas férfi, és ennyire varázslatos dolgot kapnak tőle, csak úgy. Egy szempillantás alatt az ő perspektívájukból látja a világot, és minden gesztusukat pontosan érti.

SZÉL DÁVID

Azt gondolom, a legnehezebb helyzetek mindig a legnagyobb kihívások is egyben. A Z generáció mellé okos felnőttek – tanárok, szülők, rokonok – kellenek, akik képesek odafordulni, és meghallgatni őket. Hihetetlen nagy igényük van ezeknek a fiataloknak olyan felnőttre, akivel beszélni lehet. Vagy aki például odaadhatja A kis herceget elolvasni.

TARI ANNAMÁRIA

Sok szülő problémája: a gyerek semmit nem mesél az iskoláról. Miért? Mert rossz kérdéseket teszünk fel. „Mi volt ma az iskolában?” „Semmi.” Pedig a gyerekek szeretnék elmondani, ami jó vagy rossz történt velük, de arra, hogy „Milyen volt?”, nem tudnak válaszolni. Kérdezzünk inkább rá konkrétan bizonyos játékokra, eseményekre, tanárokra vagy a barátaira, tegyük fel úgy a kérdést, hogy mi milyen érzés volt, mennyire volt valami könnyű vagy nehéz. Jó volt-e a szendvics, amit csomagoltunk, cserélt-e ma focikártyát valakivel, izgult-e valami miatt. Elsőként egyébként talán azt a kérdést tegyük fel magunknak, hogy tudjuk-e egyáltalán, mire vagyunk kíváncsiak. Kíváncsiak vagyunk-e bármire, vagy csak valamelyik csöndet akarjuk betömni ezekkel az olcsó sablonokkal.

Magyarországon évtizedekig nem lehetett beszélni sok mindenről. Nem tanultunk meg kérdezni, mert generációk nőttek fel elhallgatásban, titkolózva, szűkszavúan. Érzésekről, örömökről, vallásról, hitről megszólalni sem volt szabad. Mi magunk is nehezen tudunk az érzéseinkről kommunikálni, beszélgetni – nem férünk hozzájuk nyelvileg –, ugyanígy a kérdezés sem megy.

SZÉL DÁVID