Fordította

Hessky Eszter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jennifer Probst: Our Italian Summer

Copyright © 2021 by Triple J Publishing Inc.

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2022

© Next21 Kiadó, 2022

borítóterv © Penguin Publishing Group

ISBN 978 615 641 413 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Kurta Zsuzsanna

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Ezt a könyvemet anyámnak, Rosemary nénémnek és Taylor unokahúgomnak ajánlom. Olaszországi utazásunk alatt rengeteget tanultam önmagamról. Köszönöm, hogy megmutattátok, milyen sokat jelent a szeretet és a család. Megpróbáltam megtartani a titkainkat, de ha néhányat mégiscsak kikotyogtam, az kizárólag a sztori érdekében történt.

Ne izguljatok, azt végig nem árulom el, kiről van szó.

A könyvemet a te emlékedre is írtam, nagymama. Még mindig előttem van, ahogy kávét kortyolgatok veled a konyhában, miközben olaszra tanítgatsz. Két dolgot kértél tőlem: hogy tanuljak olaszul az iskolában, és hogy egy nap utazzak el a szülőföldedre. Boldog vagyok, hogy mindkettőt megtettem. Lélekben végig velünk voltál.

És végezetül ajánlom a könyvet azoknak, akik nagy kalandokról álmodnak: találjátok meg a szárnyaitokat, hogy merjetek kockáztatni és ugrani.

Tudjátok, a szerelem mindenkire ott vár valahol.

Olaszország álom, ami az élet hátralevő részében folyton visszatér.

ANNA AHMATOVA

Az út a fontos, nem a cél.

ISMERETLEN

ELSŐ FEJEZET

FRANCESCA

– NEM. AZT MONDTAM, hogy szerda a határidő. Két napod van, hogy előállj egy ötlettel, vagy odaadom a megbízást másnak.

Nem voltam hajlandó tudomást venni a fiatalember zöld szemében tükröződő bosszankodásról, de közben azon gondolkodtam, vajon tényleg azt hiszi-e, hogy a sármja és a jóképűsége többet nyom a latban, mint a tehetsége. Ez sok helyen persze így van. De nem az én cégemben.

Azt viszont a javára írtam, hogy egy pillanatig sem mutatta, mit gondol, hanem mosolyt erőltetett az arcára.

– Rendben, meglesz.

Bólintottam.

– Biztos vagyok benne.

Kihúzta magát és kiment az irodámból, én pedig azon tűnődtem, vajon melyik tulajdonsága fog diadalmaskodni: a büszkesége vagy a becsvágya. Fiatal volt és ígéretes, szóval reméltem, hogy az utóbbi. A büszkeség olykor jól jön, de ha olyan reklámügynökségnél dolgozik az ember, amelyik komoly megrendeléseket teljesít, ott mindig azt kell tennie, amire szükség van. Akkor is, ha olyanokkal kell együttműködnie, akik egy kicsit sem érdeklik, vagy ha le kell győznie az ösztönös késztetését, hogy beszóljon a főnökének, akit utál.

Ő persze nem utált. Legalábbis egyelőre nem. De nyilván nem könnyű egy nőtől utasításokat elfogadni, akit ráadásul láthatólag teljesen hidegen hagy a vonzó külső, a férfias vonzerő és a hízelgés. Ezt a leckét korán megtanultam, az F&F nevű reklámcégemet hideg hatékonysággal és kíméletlen szigorral vezettem, amitől az egyik legjobb lettem a szakmában. Olyannyira, hogy felkerültem a Fortune magazin Üzletasszonyok, akikre oda kell figyelni top 10-es listájára.

Kár, hogy soha nem volt időm rá, hogy ezt kiélvezzem.

Rápillantottam az órámra, miközben az agyam a tennivalóimon kattogott. Ma is későig kell dolgoznom, de nem baj, ha sikerül megszerezni ezt az új ügyfelet, akkor megéri. Elindultam a tárgyalóba, cipősarkam hangosan kopogott a keményfa padlón. Layla és Kate már ott ült a polírozott asztalnál, a laptopjuk bekapcsolva, körülöttük végtelen mennyiségű papír.

– ’Reggelt, főnök! – mutatott Kate a mellette levő székre. – Úgy sejtem, megint itt fogunk ebédelni, úgyhogy a szokásosat kértem neked Jessicától.

– Kösz. – Beleittam a Voss vizembe, és leültem Kate mellé. Vízen és grillezett csirkés salátákon éltem, ez volt a legegyszerűbben elérhető üzemanyag, amit a testem adott idő alatt fel tudott dolgozni. – Adam hol van?

– Késik – mondta Layla, rám villantva mosolyát. – De szerintem az ötleteléshez nincs rá szükségünk. Jobb, ha csak azután mondja el a véleményét a közösségimédia-kampányról, miután kidolgoztuk a koncepciót.

– Ez igaz. Nem volt túl lelkes az új termékkel kapcsolatban.

Kate összevonta a szemöldökét.

– Könyörgött, hogy valami szexisebb dolgot reklámozzunk a gyereküdítőnél.

Layla felhorkant.

– Azt mondtam neki, hogy a szexet mindenki el tudja adni, az nem kihívás. Ha viszont ezt képes megoldani, akkor egy zseni.

Elnevettem magam.

– Te mindig tudod, mivel kell motiválni valakit.

A szuper művészeti igazgatóm kihúzta magát:

– Hát igen, az a sok gyakorlás a pokol legmélyebb bugyraiban. Legalább nem volt hiába.

Layla évfolyamelsőként végzett az egyetemen, és úgy gondolta, hogy rohamléptekkel fogja bevenni Manhattant. De sajnos – hozzám hasonlóan – végül egy csomó aljamunkát végzett, és feketeként rengeteg előítélettel is meg kellett küzdenie. Pár évig együtt dolgoztunk, mielőtt belevágtam a cégalapításba, és tudtam, hogy ő lesz az F&F tökéletes művészeti igazgatója.

Egyúttal megbíztam az üzleti és a személyes dolgaim intézésével is. Életem legjobb döntése volt.

Kate pedig a hirdetési igazgató és a jobbkezem volt a cégnél. Tökéletes szabású dizájnerkosztümöket viselt, szőke haját szoros kontyba fogta, ami hangsúlyozta klasszikus fejformáját. Őszintén bevallva, amikor először találkoztam vele, úgy gondoltam, túl szép és túl higgadt ahhoz, hogy egy ilyen gyilkos tempót diktáló üzletben sikeres legyen. De hamar bizonyította, hogy tévedek, és azóta soha nem ítélek meg senkit a külseje alapján. Mindenképpen különleges, multikulti csapatot akartam, nagyon jól bántam velük, és komoly ösztönző és előléptetési rendszert dolgoztam ki. Ez jó lépésnek bizonyult: alacsony volt a fluktuáció, és tényleg nagyon tehetséges embereket sikerült alkalmaznom.

Az utóbbi időben azon gondolkodtam, hogy felajánlom Kate-nek és Laylának, társuljanak be az üzletbe. Kicsinek indult cégem végre robbanásszerű növekedés előtt állt, és szükségem volt olyan emberekre, akikben maximálisan megbízhatok. Eleinte úgy gondoltam, hogy nem akarok senkit magam mellé, de aztán beláttam, hogy ha tényleg azt szeretném, hogy növekedjen a vállalkozásom, akkor itt az ideje meglépnem. Ezenkívül a két lányt a barátomnak is tartottam. Bizonyították a lojalitásukat, és nagyon jól tudtunk együtt dolgozni.

De azért bennem volt a kisördög. Teljesen a magam erejéből, tehetségéből, a megérzéseimre hagyatkozva jutottam el oda, hogy folyamatosan meg tudom adni az ügyfeleimnek azt, amire szükségük van. Cégen belül mindenben az enyém volt az utolsó szó. Viszketni kezdett a bőröm a gondolatra, hogy kiengedjem a kezemből az irányítást, mintha csalánkiütésem lett volna. Pont elég horrorsztorit hallottam cégvezetőkről, akiket az a partnerük állított félre, akiben a legjobban megbíztak, vagy odajutottak, hogy nem tudtak többséget elérni a döntéseik elfogadtatásához. Mi van, ha Kate és Layla szövetkezik ellenem, és ott maradok egyedül, a körön kívül? A hatalom néha furcsán hat az emberi kapcsolatokra. Tényleg ki akarom tenni magam ennek a kockázatnak? Hiszen ez velünk is megtörténhet, pedig megbízom mindkettőjükben, és a barátaimnak tekintem őket. Szükségem volt még egy kis időre, hogy ezt átgondoljam. Addig is megyek előre.

Megráztam a fejem, és újra a munkára koncentráltam.

– Gyerünk, dolgozzunk! Csak két hetünk van a prezentációig. Átnéztem a kutatási részleg összes jelentését, és van itt néhány dolog, amiből kiindulhatunk.

Layla közbeszólt.

– A Lexi limonádé organikus, ez a hívószó.

– Pontosan. A statisztikák szerint a gyerekek fogyasztják a legtöbb üdítőt, mert kikönyörgik a szüleiktől, hogy megvegyék nekik. Rá kell bírnunk a gyerekeket, hogy ezt akarják megvetetni az anyjukkal.

– Az anyáknak meg azt kell érezniük, hogy jól teszik, ha engednek nekik – tette hozzá Kate.

Megmutattam a terméket a képernyőmön, és megkopogtattam a körmöm hegyével.

– A csomagolása király: a doboz környezetbarát és újrahasznosított. Olyan termékekkel kell versenyeznie, mint a Capri Sun, a Honest Kids és egy rakás hozzájuk hasonló. Valami teljesen egyedi megközelítést kell kitalálnunk.

– De legalább finom – jegyezte meg Layla. Lebiggyesztette szépen rúzsozott ajkát. – Elhiszitek, hogy a Kool-Aid még mindig ennyit ad el? Úristen, hogy imádtam, amikor gyerek voltam! És az a figura rajta! Zseniális.

– Hmm… Nem hiszem, hogy akarunk ehhez külön figurát – mondtam. – Először fel kell keltenünk a gyerekek érdeklődését, aztán bedobni, hogy alig van benne cukor, és nulla mennyiségű a tartósítószer. Dupla csali.

– Sokkterápia? – kérdezte Layla.

Bólintottam.

– Talán, de nem kell túlzásba esni. Legyen vicces.

Kate félrebillentette a fejét.

– Ma már, a videójátékok meg a YouTube korában nem tudod sokkolni a gyerekeket. Szerintem is inkább a vicces vonal lehet a nyerő.

Layla felsóhajtott, és megnyitotta az e-mailjeit.

– Ráeresztem Sarah-t a gyerekvígjátékokra. Nézzen utána, mi megy most a legjobban.

– Oké, szedjünk össze mindent, hogy lássuk, merre tudunk elindulni – nyugtáztam. Amint dolgozni kezdtünk a dolog kreatív részén, éreztem, hogy az adrenalin szétárad az ereimben. Ez volt az életem: megtalálni a tökéletes csalit, amire az ügyfél ráharap, és amivel el lehet adni a terméket. Mindig erre van szükség.

Elkezdtük az ötletelést, amikor rezgett a telefonom. Gyorsan rápillantottam a képernyőre, és láttam, hogy anyám hívott már kétszer, de nem hagyott üzenetet. Visszafojtottam egy sóhajt. Tipikus. Ha nem veszem föl, folyamatosan hívogat, de soha nem hagy üzenetet. Végül küldött egy sms-t.

Frannie, hívj föl, légy szíves. Fontos kérdésem van.

Éreztem, hogy elveszítem a türelmemet. Folyamatosan voltak fontos kérdései, úgymint: hogy működik a tévé távirányítója, melyik filmet kölcsönözze ki a videótárból, olvastam-e, hogy a kókuszolaj minden betegséget meggyógyít. Egyszer azért hívott körülbelül hatszor, hogy elmondja, van egy harmincszázalékos kuponja a Kohl’s Áruházba, és nem akarja, hogy lejárjon.

Igazából egyáltalán nem tisztelte a munkámat és azt, ahova eljutottam. Még mindig úgy kezelt, mintha olyan munkahelyem lenne, amit bármikor lecserélhetek, amit akkor hagyok ott, amikor akarok, ahonnan akkor megyek szabadságra, amikor épp pihenésre van szükségem, és mintha bárkire ráhagyhatnám a dolgaimat, ha úgy tartja kedvem. Hallottam a hangját, ahogy hajtogatja: Nem értem. Nem te vagy a főnök? Miért ne tudnál szabadságot kivenni?

Fogtam a telefonomat, és válaszoltam: Nem érek rá. Majd visszahívlak.

Visszatértem a munkához. Nem sokkal később belépett Adam. Göndör, barna haja kicsit kócos volt, a homloka izzadságtól fénylett.

– Van egy kis problémánk – jelentette be, és ledobta magát a székre.

– Úgy döntöttél, túl menő vagy ahhoz, hogy a Lexi limonádén dolgozz? – ugratta Layla, aki már hozzászokott Adam drámázásához, amit néha tényleg kicsit túlzásba vitt, de a közösségimédia-kampányokban zseniális volt.

– Nem. A Dallas Jeans Instagram-kampánya beleállt a földbe. – Adam kitette az asztalra az iPadjét. – Utálják az emberek. Újra kell brandingelni az egészet.

Éreztem, hogy felgyorsul a szívverésem. Nem engedhettem meg magamnak olyan melléfogásokat, amelyekre egyáltalán nem számítottam.

– Még vadiúj az egész – mondtam, rápillantva a hirdetésre. – Lehet, hogy érdemes várni vele, hátha beindul.

Adam a fejét rázta.

– Ennél nem, ez csak rosszabb lesz. Vannak ötleteim, hogy mit változtassunk rajta, Frannie. Tudom, hogy nagyon el vagy havazva, Laylával megcsináljuk.

– Persze, nem probléma – mondta Layla. – Találok rá időt.

Haboztam. Tényleg tele voltam munkával, nem volt egy szabad percem. Hagynom kellett volna Adamnek és Laylának, hogy a kezükbe vegyék a dolgot, de a Dallas Jeans-reklám kitalálásában én is részt vettem. Ha beleállt a földbe, akkor segítenem kell helyrehozni.

– Nem, én is beszállok.

Kate összehúzta a szemöldökét.

– És mi lesz a Lexi limonádéval? Nem csúszhatunk vele. Lehet, hagynod kéne, hogy elintézzék, Frannie.

Kihúztam magam.

– Én ismerem az ügyfelet a legjobban, tudom, mit szeret Perry. Párszor bent maradok késő estig, ennyi.

Kate és Layla egymásra nézett, de nem szóltak semmit. Már egy ideje nagyobb beleszólást szerettek volna a cég ügyeibe: azt akarták, hogy vegyek föl pár embert, és cégvezetőként kevesebb ügyféllel dolgozzam. Tudtam, hogy segíteni akarnak, és több felelősségre vágynak, de valahogy volt egy olyan kellemetlen érzésem, hogy ha hátralépek, még az is eszükbe jut, hogy tulajdonképpen nincs is rám szükség.

Megpróbáltam nem foglalkozni a pislákoló félelemmel, amit éreztem. Azzal a bosszantó, zümmögő hanggal, ami azt suttogta, mennyiféleképpen bukhatok bele az üzletbe. Az egész szakmai hírnevem arra alapult, ahogy az F&F-et vezettem és sikerre vittem. Végre elértem, hogy néhány nagy hazai márka állandó ügyfelünk lett, és muszáj volt folyamatosan bizonyítanom, hogy jól döntöttek, amikor a pénzüket egy kisebb cégre bízták.

Miért éreztem azt, hogy az egész világ az én bukásomat várja? A sikeres nőket még mindig veszélyesnek tekintették, boldogan tárgyalták ki, ha valamiben hibáztak, és egy ilyen hír futótűzként terjedt.

Megköszörültem a torkom, és mély levegőt vettem.

– Folytassuk a munkát – mondtam határozottan.

Senki nem ellenkezett.

*

ÓRÁKKAL KÉSŐBB HULLAFÁRADTAN estem be az irodámba. Kiszóltam Jessicának.

– Keresett valaki?

Elhadart pár üzenetet, de egyik sem volt sürgős.

– Anyukád hívott kétszer. Azt mondta, megígérted, hogy visszahívod.

Felnyögtem, és megdörzsöltem a halántékomat.

– Jézusom, elfelejtettem, köszi. Menj haza nyugodtan. Kösz, hogy bennmaradtál.

– Nincs mit. Jó éjt, Frannie.

Megkordult a gyomrom. Kihúztam az asztalfiókot, és elrágcsáltam egy fehérjeszeletet, amit ott találtam. Jobb ezen túl lenni. Felhívtam anyámat.

– Szia, anya, minden rendben?

– Nem hívtál vissza – mondta, hangjában egy árnyalatnyi éllel, pont annyival, hogy bűntudatot ébresszen. És működött. – Nem voltál ott Allegra versenyén.

Basszus.

A lányom napirendje pont olyan sűrű volt, mint az enyém, tele teniszmeccsekkel és futóversenyekkel a megye minden pontján. Az utolsó néhányra nem tudtam elmenni, és megesküdtem, hogy a következőn ott leszek. Nagyon jó időket futott, és jó esélye volt ösztöndíjat kapni a sporteredményei és az iskolai osztályzatai miatt is. A mai verseny kulcsfontosságú volt.

– Nagyon sajnálom – sóhajtottam. – Válsághelyzet volt, szó szerint ebben a pillanatban értem vissza az irodámba. Miért nem hívott vagy írt rám?

– Azt remélte, hogy magadtól is eszedbe jut.

Belém mart a bűntudat, most még mélyebben. Megint elbuktam egy vizsgán. Hogy lehetek ilyen menő a munkában, és ekkora lúzer otthon?

– Mennyit futott?

– Nem tudom fejből, de felírtam neked. Csúcsot futott nyolcszázon, és életében először érmet szerzett ezerötszázon.

Elöntött a büszkeség.

– De szuper! Ott van veled?

– Nem, hazament. Azt akartam még mondani, hogy gyertek el egyik este a héten vacsorára. Allegra ki akar próbálni egy új receptet, és különben is olyan rég voltunk együtt. Szerda jó lenne neked?

Behunytam a szemem. Pontosan értettem, mire céloz anyám, és nyilván azonnal igent kellett volna mondanom.

– Nem, anya, nagyon durva hetünk lesz most az új kampánnyal, minden este sokáig bent kell maradnom.

Hallottam, ahogy türelmetlenül fújtat a vonal másik végén. Görcsbe rándult a gyomrom az idegességtől.

– Már megint? Nem könnyű ez az év Allegrának, szüksége lenne rád otthon, legalább vacsoraidőben. Arról nem is beszélve, hogy nem tudom még egyszer lefagyasztani a marhát, mert tönkremegy, és különben is miattad vettem. Nem volt olcsó.

– Akkor süsd meg magadnak. Kevés benne a hormon, jót fog tenni.

Anya felhorkant.

– Öreg vagyok én már ahhoz, hogy odafigyeljek arra, mit eszem. Miért nem tudsz hazajönni enni, és utána visszamenni az irodába, mint a normális emberek? Legalább végre együtt lennénk egy kicsit.

Önkéntelenül összeszorítottam a fogam, de aztán eszembe jutott, mit mondott legutóbb a fogorvosom, és megpróbáltam ellazítani az állkapcsomat. Anyám az egész életét azzal töltötte, hogy etetett minket apámmal, és a háztartás vezetése volt a legfontosabb dolog az életében. És bár mindig hangoztatta, milyen büszke a sikereimre, én a szívem mélyén kételkedtem ebben. Nem könnyű egyedülálló anyaként nevelni egy gyereket, és anyám ahelyett, hogy támogatott volna, mestere lett a bűntudatkeltésnek, csak fölerősítette minden bénító kétségemet. Vajon helytelenítette, hogy olyan fontos volt számomra a karrierem? Hogy apa nélkül neveltem Allegrát? Vagy esetleg azon gondolkodott, milyen élete lehetett volna neki, ha nem elégszik meg az otthon négy falával?

Nem tudtam. Ritkán folytattunk mély beszélgetéseket. Könnyebb volt a hétköznapi témáknál maradni, és azzal áltatni magunkat, hogy igenis megvan köztünk az a csodálatos anya-lánya kötelék, amit a filmek olyan giccsesen tudnak bemutatni. Én viszont jobban szerettem az igazságot, még ha az egy kicsit keserűbb is.

– Egyszerűen nem tudom megoldani. Iszonyú sok mindent kell csinálnom, és alig van időm.

– Egyszer majd rájössz, Francesca, hogy nincs több időd. És hogy nem kellett volna hagynod, hogy a munkád így eluralja az életedet.

Mindig ide lyukadtunk ki, és soha nem én jöttem ki győztesen a vitából, akármit csináltam, és akármennyire is próbálkoztam. Egészen másképp láttuk a világot, és anyám nem is próbált megérteni. Hosszú éveken keresztül vágytam az elfogadására, de hiába, míg aztán elhatároztam, hogy többé nem érdekel. Semmi nem tudott olyan megalázóan fájdalmas lenni számomra, mint az anyám szavai nyomán fakadó érzések.

Mégsem tudtam megállni, hogy ne kezdjek azonnal védekezni.

– Sajnálom, hogy van egy sikeres, nyereséges cégem, és nem tudok otthon lenni vacsoraidőben. Sajnálom, hogy nem tudok megfelelni a magas elvárásaidnak és csalódást okozok.

– Ne beszélj velem így, és ne adj a számba olyasmit, amit nem mondtam!

Jézusom, megint mindjárt veszekedni kezdünk, és csak felemészti az értékes időm és az energiám. Mélyen beszívtam a levegőt, és erősen koncentráltam, hogy nyugodt maradjak.

– Akarod, hogy ráírjak Allegrára, hogy el tud-e menni hozzád vacsorára? Azt akartam neki mondani, hogy hívja meg egypár barátját és rendeljenek pizzát, de lehet, hogy inkább hozzád menne.

Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni az anyám hangjából érződő csalódottságot, és emlékeztettem magam, hogy neki nem kell egy rakás dologgal zsonglőrködnie azonkívül, hogy mi legyen a vacsora.

– Majd írok neki én, neked sok dolgod van.

Sikerült visszafogni magam.

– Köszi.

– És vasárnap? Csak van néhány órád, hogy az Úr napján velünk legyél? Meg kéne beszélnünk valamit, elég fontos.

Tizennégy éves korom óta nem voltam templomban, akkor volt, hogy közöltem a szüleimmel, önálló vagyok és ebben én döntök.

– Oké, vasárnap jövök.

– Rendben. Ne felejts el gratulálni Allegrának, amikor találkoztok. Megdolgozott azért az első helyért.

Erre megint összerándultam. Mintha nem tudnám, hogy kezeljem a gyerekemet.

– Hát persze.

Elbúcsúztunk és letettük a telefont.

Ráborultam az íróasztalomra. Éreztem, hogy a tüdőm és a gyomrom egyszerre szorul össze, és a feszültségtől nem kapok levegőt. Nem, ezt nem engedhetem meg többet! A legutóbbi rohamom ijesztő volt. Túl sokat stresszelek, túl keveset alszom, túl sok kávét iszom. Nyilván ezer és egy okom van arra a bénító szorongásra, amit a múlt héten éreztem: elöntötte az egész testemet, térdre estem, és alig kaptam levegőt. Hál’ istennek egyedül voltam az irodában, így titokban tudtam tartani. De már a gondolattól is befeszülök, hogy ez még egyszer előfordulhat.

Becsuktam a szemem, és próbáltam lelassítani a szívverésem. Másodpercekig nem kaptam levegőt, igyekeztem koncentrálni, aztán lassan éreztem, ahogy az oxigén megint beáramlik a tüdőmbe, és hálásan szívtam be, amilyen mélyen csak tudtam.

Mi ez az egész velem? Mindig jól kezeltem a stresszes helyzeteket, de ez a Lexi limonádés ügyfél jobban megvisel, mint gondoltam. Remélem, ha eleget dolgozom vele és végre sínre teszem a kampányt, akkor nem lesznek ilyen nevetséges rohamaim.

Igen, mostantól jobban odafigyelek majd. Az utóbbi időben éjszaka csak a plafont bámulom és aggódom. Úgy látszik, a testem kezd besokallni, nekem meg nincs időm ezzel foglalkozni. Jövő héten elmegyek orvoshoz, és megoldódik a probléma. Minden rendben lesz.

Beleittam a vizembe, de anyám szavai még mindig ott visszhangzottak a fejemben. Ha tudna ezekről a rohamokról, hallgathatnám az ugye megmondtam-okat, és nyilván elmondaná, hogy ez azért van, mert nem fordítok elég figyelmet az egészségemre és a külsőmre, nem pedig a munkám miatt.

Anyám hetvenöt éves kora ellenére is gyönyörű. Csodálatos kreol bőre feszes és sima, vastag és sűrű haja valaha szénfekete volt, most csillogó ősz. Karcsú alakja az évek múlásával sem vált formátlanná. Büszke arra, hogy így néz ki, és folyton a hajammal van elfoglalva, vagy azért könyörög, hogy sminkeljek.

Finom vonásaiból semmit nem örököltem. A hajam egyenes és csoffadtan lóg, úgyhogy inkább levágattam szélfútta rövidre, divatosra. Próbálkoztam a melírozással, hogy a piszkosszőke hajszálaimat kicsit ragyogóbbá tegyem, de nem jártam sikerrel, úgyhogy most jó drága fodrászhoz járok, de így a színe legalább rendben van. A szemem simán barna. Nincsenek benne arany pettyek, és nem mélybarna, hogy rejtélyesebb legyen. Csak barna, mint a sár.

De ez engem alapvetően nem érdekel. Már rég rájöttem, hogy az, hogy nem vagyok olyan szép, mint az anyám, inkább előnyt jelent számomra. A bőröm jó, és az alakom is hál’ istennek rendben van, legalábbis annyira, hogy beleessem a tűrhetően csinos kategóriába. Mivel átlagos a magasságom és a súlyom, és nem vagyok se túl formás, se túl lapos, elég változatosan tudok öltözködni attól függően, hogy épp mit akarok megmutatni magamból. Nem vagyok elég szép ahhoz, hogy a férfiakból érdeklődést, a nőkből féltékenységet váltsak ki; de annyira csúnya sem, hogy kellemetlenül érezzem magam. Már fiatalon tudtam építeni az előnyös vonásaimra, megtanultam, mit hangsúlyozzak magamon és mit próbáljak elrejteni, és ez vonatkozik a ruhatáramra éppúgy, mint mondjuk a beszédmódomra – és ezzel tökélyre fejlesztettem a sikeres női vezető képét. A házasság soha nem érdekelt, hiszen ott volt az izgalmas munkám, amiben kiteljesedtem, na meg a pénz, az utazások.

Apa megértene. Ott szurkolna a pálya szélén az egyetlen lányának, hogy lássa, amint a csúcsra jut ebben a kíméletlen üzleti világban. Ő is mindig a sikert hajszolta, mint én, és minden idejét azzal töltötte, hogy a vállalkozását felfuttassa. Az építőiparban kezdte, aztán a lakásépítésekre specializálódott, és összehozta a saját kis csapatát, amivel hatalmas hírnévre tett szert a szakmájában. Nekem mindig azt tanította, hogy nem szabad túllépni a költségvetést és be kell tartani a határidőket, és akkor özönleni fognak az ügyfelek.

Anya folyamatosan panaszkodott, hogy apa milyen keveset van otthon, és mennyit dolgozik – ő volt az egyetlen, aki nem értette meg. Én tudtam, hogy apa miattam csinálja, hogy nekem jobb legyen. Megmutatta nekem, hogy ha elég okos és motivált vagyok, akkor határtalan lehetőségek várnak rám. Mindig azt mondta, hogy olyan vagyok, mint ő: sokat várok az élettől, megyek az álmaim után, és mindig többre vágyom. Soha nem akart visszafogni, és soha nem éreztette, hogy túl sokat akarnék. Megértett.

Istenem, hogy hiányzik! A halála olyan veszteség, amin még mindig nem tudok túllépni, különösen éjjel, amikor felébredek, és senki nincs ott, hogy vigasztaljon. Hirtelen és gyorsan ragadta el egy szívroham, és a gyászban az volt a legnehezebb, hogy soha nem foghatta a karjába az unokáját. Imádta volna Allegrát.

Ahogy ez eszembe jutott, egyből nyúltam a telefonért, hogy hívjam a lányomat.

Nem vette föl, és tudtam, azért, mert dühös rám. Megint nem tartottam meg az ígéretemet.

Belém mart a bűntudat, de úgy álltam az ütést, mint a tapasztalt bokszoló: nem is számoltam már, hányadszor mondtam megint csődöt anyaként. Mennyivel könnyebb volt minden, amikor Allegra kisbaba volt! Az alváshiány és az állandó kimerültség persze megviselt, de amikor hazaérve meghallottam az édes kacagását, és imádattal a szemében szaladt felém, az mindenért kárpótolt. Akkor még képes voltam megadni neki azt, amire szüksége volt. Cumisüveget, takarót, tiszta pelenkát. Játszottam vele, etettem. Mintha lett volna egy lista, amin kipipálhattam a dolgokat, és ezzel garantáltam magamnak a sikert és a határtalan szeretetet.

És most?

Nem is emlékszem, mikor volt utoljára, hogy neheztelés nélkül nézett rám. Mintha én mindent megtettem volna azért, hogy tönkretegyem az életét. Bármit csináltam – fegyelmeztem, barátként viselkedtem, nem vettem tudomást a rossz hangulatáról, tanácsot adtam –, minden rossz volt. Nem is kicsit. Kudarcot vallottam, és ezzel mindennap szembesültem, valahányszor meghallottam a gunyoros hangját vagy megláttam a megvetést nagy, barna szemében, amivel annak idején olyan áhítattal nézett rám.

Anyámmal mindig nagyon közel álltak egymáshoz, Allegra szívesen ment hozzá akár főzni, akár csak látogatóba. Az anyámmal töltött idő egyébként talán jót is tesz Allegrának, különösen most, hogy annyiszor kell késő estig bent maradnom az irodában. Ott biztos, hogy nem érzi nyomás alatt magát – anyám nem hitt az ilyesmiben. Legalábbis az unokája esetében semmiképp. Ő kényeztetni és sürgölődni szeretett, és Allegra imád minden percet, amit vele tölthet.

Abba kell hagynom, hogy ennyit nyomasszam magam. A helyemen vagyok, és ezt saját magamnak, a fegyelmezettségemnek és a kemény munkámnak köszönhetem. Ha egy kicsit idősebb lesz, Allegra meg fog érteni, és büszke lesz a sikereimre. Utólag rá fog jönni, hogy azért van annyi lehetősége az életben, mert én lehetővé tettem neki.

Nem vagyok hajlandó megbánni a döntéseimet.

És nem vagyok hajlandó kudarcot vallani.

MÁSODIK FEJEZET

ALLEGRA

A RIVERVIEW ACADEMY nevetséges iskolai egyenruhájában, rövid szoknyában és blúzban álltam a suli előtt a két legjobb barátnőmmel, Bonnie-val és Claire-rel. Jó mélyeket szívtunk a friss levegőből, mielőtt visszamentünk volna a következő órára. Délelőtt csak egy szünetünk volt.

– Péntek este edzés után találkozunk a buliban? – kérdezte Bonnie, miközben apró kézitükrével a kezében újrarúzsozta a száját. – Mert az új srác ott lesz, és nagggyon jó pasi.

Claire hátradobta tökéletes szőke fürtjeit.

– Hát annyira azért nem – jelentette ki. – Nem egy sportoló alkat. De Allegrával lehet, hogy jól ellenne, ő mindig bírta a kis zsenipalántákat.

– Azzal a ribanc Debbie-vel persze már dumált – folytatta Bonnie. – Hihetetlen, hogy az a csaj mindig lecsap az újakra, mielőtt még bárki választhatna.

– De Allegra sokkal jobban néz ki, és nem közönséges – mutatott rá Claire. – Rá kéne mozdulnod – fordult hozzám. – A fiúk imádják, ha a lányok kezdeményeznek.

– Soha életedben nem kezdeményeztél még – visította Bonnie.

Claire a szemét forgatta.

– Mert az igazira várok. Figyi, láttátok az új Gucci ruhát, ami most jött le a kifutóról? Én már megkértem anyát, hogy vegye meg nekem a szalagavatóra.

– Ne már, te szemét! Az én anyám soha nem engedi, hogy úgy öltözzem, ahogy akarok. A ti anyáitok a legmenőbbek. Én tuti le fogok ragadni a tavalyi Vera Wangnál. Allegra, te mit veszel fel?

Halálosan untam a beszélgetést. Megint elfogott az érzés, hogy kívül vagyok a testemen, és valójában egyáltalán nem itt, ebben a gazdag városban kéne lennem. De szokás szerint automata üzemmódba kapcsoltam, és válaszoltam.

– Nem tudom még, majd kitalálom.

– Hát azért túl sokáig ne várj, mert Claire megveszi előled az összes jó darabot. Uh, ez meg ki?

Egy sötétszürke Dodge fékezett le a suli előtt, és pont előttünk állt meg, járó motorral. Orrkarikás, sokkolóan rózsaszín hajú lány dugta ki a fejét az ablakon, végignézett a menő ruhákon, a barna balerinacipőkön és a hosszú, hullámos hajakon – naná, isten ments, hogy egy lány rövid hajat viseljen.

Jesszusom, én ismerem őt! Fredának hívják.

A múlt héten találkoztunk egy buliban, ahova csak azért mentünk el, mert könyörögtem Bonnie-éknak. Más iskolákból is voltak ott emberek, nem annyira a mi társaságunk, de már úgy éreztem, megőrülök, ha nem csinálunk valami mást. Imádtam Freda pink haját, a szakadt farmerét és a menő tetkót a vállán, egy vérző rózsát. Azt hittem, borzalmas lány, de aztán elég sokat beszélgettünk. Bemutatott két barátjának, Davidnek és Connornek, elég jó fejnek tűntek. Az állami gimibe járnak, néhány háztömbnyire a Riverview-tól. Nagyon jót dumáltunk, de aztán jöttek a barátaim, hogy menjünk innen, elég ebből a csóró társaságból. Mentegetőztem volna, de azt gondoltam, hogy ezután a gáz beszólás után úgyse kíváncsiak rám többet.

– Helló! – köszönt rám Freda, tudomást sem véve a többiekről. – Mizu?

Bonnie és Claire döbbenten állt. Én viszont felélénkültem, jó ideje először.

– Mindjárt bemegyünk órára.

– Mi meglógtunk mára, nem jössz?

Várakozón nézett rám. Connor kihajolt a vezetőülésről, és rám vigyorgott.

– Na, gazdag lány? Jössz velünk játszani?

Eszembe se jutott megsértődni. Figyelmen kívül hagyva Bonnie döbbenetét, meghúztam a hátizsákom vállpántját, és döntöttem.

– Elmegyek velük, mentsetek ki. Ha bárki kérdezi, fájt a gyomrom és hazamentem.

Claire-nek tátva maradt a szája.

– Most viccelsz? – sziszegte. – Nem mehetsz el velük csak úgy. Akár meg is erőszakolhatnak vagy elrabolnak vagy akármi. Micsoda trógerek!

Hideg borzongás futott végig a hátamon. Évek óta ismertem Claire-t, együtt nőttünk föl, és ahogy múlt az idő, minden nappal egy kicsit kevésbé szerettem. Mindig vezéregyéniség volt az iskolában, és mindenki irigyelt, amiért olyan jóban vagyunk, de közben tudtam, hogy valójában tök rosszindulatú.

– Nem lesz semmi baj. Majd hívlak.

– Allegra!

Kinyílt a kocsi ajtaja, én pedig beugrottam a hátsó ülésre. Connor kurjantott egy üdvözlésfélét, és kifarolt a parkolóból, miközben a barátnőim tátott szájjal álltak a járdán. Hátradőltem az ülésen, és beleborzongtam, amikor megláttam Davidet, a csapat harmadik tagját.

– Szia – köszöntem rá.

– Szia – válaszolt.

Csendben ültünk, miközben a hangszóróból a Foo Fighters szólt, és mindenki rágyújtott.

A pirszingjeikkel és a tetkóikkal egyikük sem hasonlított senkire a barátaim közül. Lefogadtam volna, hogy fogalmuk sincs a teniszről vagy az úszásról vagy a többi hasonló, konformizmustól bűzlő dologról. És nekem pont erre volt szükségem. Nyilván nagy meggondolatlanság elmenni olyanokkal, akiket nem ismerek. Lehet, hogy egy padon alszanak, drogoznak, és valószínűleg egyáltalán nem érdekli őket a tanulás és a jövőjük. De a francba, legalább őszinték. És én annyira vágytam erre, hogy nem törődtem a következményekkel.

– Kérsz? – kérdezte Freda, és elővett egy Marlboro Lightot.

Eszembe jutottak azok a borzalmas reklámok, amikben a cigi miatt fél tüdővel vagy szétroncsolt hangszálakkal élő embereket mutatnak. Anyám hangja visszhangzott a fejemben, amint olyan szavakat mantráz nekem, mint butaság, rák és elrontod az életed. Becsuktam a szemem, és inkább nem foglalkoztam ezekkel a gondolatokkal.

– Aha.

Nevetséges volt, mennyire dobogott a szívem, amikor elvettem Fredától a cigit. Megmutatta, hogy kell leszívni, és nem nevetett ki. Kicsit köhögtem, de aztán ráéreztem. Letüdőztem, és kifújtam. Nem ízlett különösebben, de jó érzés volt valami olyat csinálni, amit anyám utál. A hangja minden szippantásra egyre távolabb került.

– Hova menjünk? – szólalt meg Connor, aki vezetett, üzenetet írt és cigizett egyszerre. Hosszú, fekete lobonca volt, hegyes álla, fekete pólót és farmert viselt. A maga nyers és fésületlen módján szexis volt, de nem tudtam eldönteni, hogy tetszik-e. Először azt hittem, hogy ő és Freda járnak, de mint megtudtam, nem érdekli őket a fiú-lány téma. Hála istennek. Elegem volt belőle, hogy folyton azt hallgattam, ki kivel van együtt meg kivel nincs, és ki a menő, mert valakivel jár, és ki nem. Miután Ryan Thomas, a suli éltanulója és legmenőbb sportolója egyszer megpróbált benyúlni a szoknyám alá Bonnie-éknál, végeztem azzal, hogy nagymenőkkel akarjak mutatkozni. Az meg még ennél is rosszabb volt, hogy amikor elmondtam Bonnie-nak és Claire-nek, mit csinált, a szememre hányták, hogy miért ellenkeztem, és a szüzesség témával kezdtek szívatni. Mintha pont egy seggfejjel akarnám elveszíteni a szüzességemet.

– Apám elutazott a héten, mehetünk hozzánk – közölte David. Szemügyre vettem kócos barna haját, sötét szemét és a sebhelyet, ami az arca jobb oldalán futott lefelé. Ő volt a legcsendesebb, átgondolta a dolgokat, mielőtt megszólalt, de a testbeszéde alapján kicsit zaklatottnak tűnt, mintha folyton lenne benne valami feszültség.

Autóztunk egy ideig, aztán odaértünk egy házhoz, amire láthatóan ráfért volna a felújítás. A kertet felverte a gaz, a veranda mintha megsüllyedt volna. Barnára volt festve, a tetőről hiányzott pár cserép, de azonnal otthonosabbnak éreztem, mint a mi házunkat. Ott néha úgy érzem, mintha egy múzeumban laknék, ahol igazából nem is lehetne használni a bútorokat. A padló túl tiszta, a mennyezet túl magas, én meg túl magányos vagyok. Bármikor elcserélném a házunkat egy élhetőre.

Beléptünk a nappaliba, ahol a piszkosfehér szőnyegen hatalmas, csokoládébarna bőrkanapé terpeszkedett. A bútorozást nem vitték túlzásba: a kanapé, egy megviselt bőrpuff és egy dohányzóasztal mellett csak néhány alapvető lámpa és egy nagy képernyős tévé volt a helyiségben. A levegőben kávé-, cigi- és baconszag terjengett. Láttam, hogy kicsit előrébb van még egy kis konyha, és az előszobából nyílik pár ajtó. A falon bekeretezett nagylemezek, mintha valamilyen díjak lennének.

David bement a konyhába, majd vodkával és narancslével a kezében jött vissza. Freda poharakat hozott, leültünk a díványra. Előkerült még egy doboz cigi, ő pedig töltött mindenkinek. Föltettem a lábam, és félősen beleittam a vodkámba. Ittam már vodkát meg rumot, de soha nem napközben, és soha nem ennyit.

Freda kortyolt egyet, ő is felrakta a lábát, és rám vigyorgott:

– Na ennyi, erről szól az élet – jelentette ki. – Mikor lesz szükséged valaha a matekra? És ki a fenét érdekel, hogy tudod-e, ki volt az USA harminckilencedik elnöke? Alig várom, hogy végre dolgozhassak és azt csináljak, amit akarok.

Connor keresztbe rakta a lábát és bólintott.

– Hát az biztos, hogy sokkal többet tudsz meg az életről, ha olvasol vagy másokkal beszélgetsz. A politika egy jó nagy szar, a környezetszennyezés kicsinálja a világot, az emberek meg mind kapzsi seggfejek. Ezerszer jobban megéri megtalálni magadnak azt, ami örömet okoz.

David ujjaival dobolt a kanapén, és csendben ivott. Önkéntelenül is ránéztem, próbáltam megfejteni, hogy mi vonz benne annyira. Olyannak tűnt, mint akinek mély gondolatai vannak, de nem dobja be őket a közösbe, mint Freda és Connor.

– Allegra, te mit akarsz csinálni, amikor végre kiszabadulsz abból a börtönből, amiben élsz? Belépsz a golfklubba? Hozzámész egy gazdag pasihoz és szülsz egy rakás gyereket? – kérdezte Freda.

Vállat vontam. Nem sértődtem meg, értettem, miért kérdezi. Másnak láttak, mint amilyenek ők maguk, és még nem volt idejük rá, hogy megismerjenek. Még én sem ismertem magam.

– Nem tudom. Anyám nagyon szigorúan veszi a tanulást. Folyton a továbbtanulásról beszél meg a leendő karrieremről. Szerintem ha beleszeretnék valakibe és gyereket szülnék huszonkét éves korom előtt, totál kiborulna és lúzernek tartana. Nem tudom, miért nem dönthetem el én magam, hogy mit akarok.

Freda a szemét forgatta.

– Ja, vágom. Azt akarják, hogy pontosan olyan legyél, mint ők, de közben azokat a hibákat ne kövesd el, amiket ők elkövettek, amikor fiatalok voltak. Azt akarják, hogy azt az életet éld, ami nekik nem sikerült.

Meglepődtem. Erre így sosem gondoltam, de volt benne valami. Anya gyakran mondja, hogy meg akarja adni nekem azokat a lehetőségeket, amik neki nem adattak meg, de ha egyszer soha nem tud velem lenni, akkor ez kit érdekel? Még arra sem volt ideje, hogy szerelmes legyen és férjhez menjen. Sőt büszke arra, hogy nincs igazi apám. Mondjuk elég szar, hogy a fogantatásom inszeminációval történt egy random pasas ondójával, akit egy katalógusból választott ki… Bizarr és megalázó. Anyám elvette tőlem az esélyt, hogy apám legyen. Vagy legalább hogy bánkódhassak amiatt, hogy nincs velem.

– A te anyád is ilyen? – kérdeztem Fredát, miközben beleszívtam a cigibe. Égett a torkom, de kezdtem élvezni.

– Ja. Valami fejes volt egy banknál. Wall Street meg ilyenek, de aztán otthagyta, hogy gyereket szüljön. Most totál szerencsétlen, és azt akarja, hogy valami pénzügyi nagymenő legyek. Meg van őrülve.

– Nálam ugyanez – mondta Connor. – Folyamatosan vizsgáznom kell, és felvételiznem a legjobb egyetemekre. Apám gondol valamit rólam, de én egyáltalán nem az vagyok. Semmi kedvem beleőrülni a munkába nap mint nap, nyaralás nélkül, csak a fizetés kedvéért. Ki nem szarja le?

– Mit akarsz csinálni? – kérdeztem kíváncsian.

– Semmit. Élni. Kitalálni dolgokat. Valami jachton vagy tengerjáró hajón dolgozni. Szerintem az klassz. És úgy tudom, jó pénz is.

Freda csak vigyorgott.

– Igazából utazni akarsz és nyaralni, nem dolgozni.

– Na és, nem mindegy?

Davidhez fordultam.

– És te? Jóban vagy a szüleiddel?

Visszanézett rám, de semmit nem tudtam leolvasni az arcáról.

– Ki van jóban a szüleivel? – kérdezett vissza gúnyosan.

– David apja híres zenész volt – magyarázta Freda. – Nem akarja, hogy a fia a nyomdokaiba lépjen. Folyton turnézott, a felesége nemrég meghalt, bűntudata van, és nem akarja, hogy David is így járjon. Drog, szex, rock’n’roll, juhé…!

David bosszúsan nézett rá.

– Köszi, hogy megosztod az élettörténetemet.

Freda vigyorgott.

– Szivi.

Most már értettem, mik azok a lemezek a falon.

– Te is zenélsz? – kérdeztem.

Egy pillanatra valami megcsillant David barna szemében, de nem tudtam volna megfogalmazni, hogy mi az.

– Gitározom – mondta kelletlenül. – Néha írok dalokat. Nem nagy cucc.

– Hülyeség – szólt közbe Connor. – Tehetséges vagy, mióta magyarázom már.

David vállat vont.

– Itt sehol nem lehet játszani. Amint lesz elég pénzem, elhúzok innen.

– Ez a tervünk nyárra – mondta Freda. – Connor szerzett egy lakóautót a faterjától, úgyhogy lépünk. Megnézünk egy-két menőbb kisvárost, lehet, hogy nagyobbakat is. David majd fellép pár kocsmában, én meg lehet, hogy felolvasásokat tartok.

– Verseket írsz? – kérdeztem meglepődve. Inkább amolyan rockertípusnak néztem.

– Aha, egész kiskorom óta. Csak rohadtul nem érdekel senkit.

Connor felhorkant.

– Most sértegetsz? Itt vagyunk mi.

Freda a szemét forgatta.

– Ti nem számítotok. – Hirtelen felém fordult, sőt felém is bökött a mutatóujjával. – Nem jössz velünk? Legalább nem leszek egyedül két bűzlő faszival a lakóautóban.

Elkerekedett a szemem a meglepetéstől. Alig ismertem őket, és meghívtak egy közös utazásra. Próbáltam laza maradni, nehogy ciki legyek, úgyhogy megvontam a vállam.

– Köszi, de szerintem az már úgy sok lenne.

David hunyorított.

– Van elég hely, ha akarsz jönni.

– Én sem bánnám – mondta Connor is. – Minél többen vagyunk, annál jobb.

– Látod? Mi mást csinálnál egész nyáron? Valami szar melót? Vagy tanulnál? Lógnál a golfklubban? – kérdezte Freda. – Ez az egyetlen lehetőséged, hogy kinézz egy kicsit a buborékodból. Hacsak nem gondolod, hogy anyád kiborul és nem enged el.

Nyáron töltöm be a tizennyolcat – ősszel az utolsó évemet kezdem a suliban –, és gőzöm sincs, ki vagyok. Nem tudom, hol akarok továbbtanulni, mi akarok lenni, vagy egyáltalán, hogy mi tenne boldoggá. Persze jó jegyeim vannak, a pontszámommal és anyám kapcsolataival biztos, hogy bármelyik jó egyetemre felvennének. De csak mert okos vagyok, az nem jelenti azt, hogy tudom is, mit akarok tanulni. Szerettem volna úgy érezni, hogy önállóan dönthetek a sorsomról.

Az egyetlen dolog, amit igazán szeretek, a főzés. Imádok új ételeket kreálni, tanulmányozni, hogyan működnek együtt a különböző alkotórészek. Nonni megtanított tésztát gyúrni, kenyeret sütni, jó mártásokat összerakni, de otthon akárhányszor szóba hozom, hogy esetleg a főzésben látom a jövőmet, anyám kiakad. Felhúzza az orrát, és kijelenti, hogy nem tudom, mit beszélek. Szerinte a gasztró nekem alantas, és nagyobb dolgokra vagyok hivatott. Például, hogy legyen egy cégem, amit majd igazgathatok, ülhetek éjjel-nappal az irodámban, és termelhetem a pénzt, hogy még többet és többet vásárolhassak.

Anyám azt várja tőlem, hogy bejussak valamelyik puccos egyetemre és beálljak a sorba. A gondolat, hogy a nyáron azt csináljak, amit akarok, úgy felpezsdítette a vérem, mint egy szénsavas üdítő. Eddig mindig azt tettem, amit anyám mondott, de júniusban tizennyolc leszek, hivatalosan is felnőtt. Nem állíthat meg. Kavarogtak a gondolataim, és egyszer csak ráébredtem, hogy meg fogom tenni. Most először azt fogom csinálni, amit akarok.

Jobban érzem magam ezzel a három emberrel, mint bárkivel valaha. A barátaim mellett már egy ideje másnak kell lennem, mint aki valójában vagyok, hogy ne lógjak ki közülük. Anyám nem vesz rólam tudomást, azt várja, hogy megfeleljek annak az abszurd ideálnak, amit ő elképzelt. Itt az ideje, hogy végre én döntsek az életemről.

– Megyek, miért ne?

Freda hangosan ujjongott, Connor pedig kijelentette:

– Na, szerintem itt az ideje, hogy feldobjuk egy kicsit a partit. – Összecsapta a két kezét. – Ugyanott van?

David bólintott. Aztán felém fordult:

– Te füvezel?

Még csak néhányszor próbáltam ki, és mindig féltem, hogy ha sokat szívok, nagyon kiüt, de most túlságosan csábító volt a gondolat, hogy elengedjem magam. Még mindig ide-oda cikáztak a gondolataim, és meg akartam nyugodni egy kicsit. A barátaim szüleinek nagy része Xanaxot vagy Valiumot szed. Bonnie-ék rendszeresen csórnak belőle, és vagy vihognak tőle, vagy bealszanak, vagy totál bezsonganak. A szülők arról papolnak, hogy a gyerekek nehogy már drogozzanak, de közben reggel az az első dolguk, hogy bevegyék a pirulájukat.

– Párszor próbáltam már – vallottam be.

David rám nézett.

– Nem kell, ha nem akarod.

Ettől egy kicsit megnyugodtam. A barátaim folyton nyomasztottak valamivel: puskázzak a dolgozatnál, vagy szopjam le Ryan Thomast, nem olyan nagy dolog. Jó volt végre olyanokkal lenni, akiket nem zavart, hogy megteszek-e valamit, vagy sem.

Rámosolyogtam.

– De, akarom.

– Nem baj, ha ennek a napnak akkor annyi?

Suli után edzésem van. És holnap dogát írunk angolból. Anyám kiborul, ha a suliból hívják, a barátaim berágnak rám, ha kiszúrok a csapattal, és az edzőm is dühös lesz, de nem érdekel. Beleborzongtam az érzésbe, hogy elkezdek élni. Nonninak megígértem, hogy nála vacsorázom, de addig még lesz időm rendbe szedni magam.

– Nem, minden oké.

Freda feltartotta a hüvelykujját. Connor hozta a vízipipát, egy zacskót tele fűvel, és lepakolt a megviselt puffra. Freda fecsegni kezdett a helyekről, ahova majd menni fogunk, és a dolgokról, amiket csinálni fogunk nyáron, David betett valami zenét, és egy ideig minden nagyon, de nagyon jó volt.