Fáber Ágoston

Pierre Bourdieu:
elmélet és politika

Készült a Politikatörténeti Alapítvány Társadalomelméleti Műhelyében.

Megjelent a Nemzeti Kulturális Alapprogram, a Politikatörténeti Alapítvány és a Politikatörténeti Intézet támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás: 2018
© Fáber Ágoston, 2018

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 494 7

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Némedi Dénes emlékének

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. A „két Bourdieu” mítosza és a társadalmi determinizmus vádja

2. A bourdieu-i szociológia születése és kibontakozása

3. „Cselekvéselmélet”, „történéselmélet” vagy a „gyakorlat elmélete”? Pierre Bourdieu cselekvéselméletének vázlata

A habitus

A gyakorlatok átfogó gazdaságtana

Cselekvés helyett gyakorlat, érdek helyett illusio

Bourdieu „cselekvéselmélete” mint a szociológiai diszciplína körvonalazásának eszköze

A politikum hiánya?

4. Bourdieu és Boltanski társadalomelmélete – a bourdieu-i szociológiát érő elméleti kihívások

A boldog békeidők

Az elfordulás teoretikus okai

5. A társadalmi folyamatokba történő beavatkozás episztemológiai alapjai

A bourdieu-i episztemológia és társadalomelmélet alapvetései

Lehetséges-e a beavatkozás?

Igazolható-e a szociológus beavatkozása a társadalmi folyamatokba?

6. A bourdieu-i szociológiával szemben megfogalmazott determinizmusvádak

7. Az igazság mint politika? Az igaz kijelentések létrejöttének bourdieu-i elmélete

Egy tudományos igényű társadalomkritika tudományos alapjai

Bourdieu mezőelmélete

A tudományos mező – a tökéletes verseny tökéletes világa

A logikai koherencia és az empirikus ellenőrzés követelménye a tudományban

A tudományos mező autonómiája mint az igaz kijelentések egyetlen biztosítéka

8. Egy közéleti szerepvállalás kezdete?

Sem szcientizmus, sem utópizmus

Tudomány és közélet határán

9. Társadalomkritika és a politikai cselekvés lehetősége Bourdieu-nél és Boltanskinál

Bourdieu és a kapitalizmus

Luc Boltanski és a kapitalizmus

Vissza a gyökerekhez?

Ismét bourdieu-i utakon?

10. A tudatos cselekvés lehetősége a bourdieu-i szociológiában

A cselekvővé válás elméleti lehetőségei és gyakorlati korlátai

A cselekvővé válás lehetősége a bourdieu-i elméleti keretben: a reflexió testi formája

A cselekvővé válás lehetősége a bourdieu-i elméleti kereten kívül: a cselekvés pragmatikus és metapragmatikus szintjének megkülönböztetése

A cselekvés gyakorlati szintje

A cselekvés metapragmatikus szintje

Zárszó

Hivatkozott irodalom

Jegyzetek

Előszó

A szociológia története a saját létjogosultságának, saját autonómiájának elfogadtatására irányuló törekvésekkel forrt egybe. Az a törekvés, hogy a szociológusok saját tudományuk (például Elias, 1999), mesterségük (Bourdieu-Chamboredon–Passeron, 1968) vagy hivatásuk (Weber, 1998b) mibenlétére reflektáljanak, végigkíséri a szociológia történetét, és talán ez is magyarázza azt, hogy igen sok, a szociológia múltjára, jelenére vagy jövőjére reflektáló szociológusi írás született. Mégsem állítható azonban, hogy a reflexió képes lett volna a szociológiát a már-már megszokott állapotává váló válságból (óvatosabb kuhni megfogalmazásban: preparadigmatikus állapotból) kiragadni, mégpedig leginkább azért, mert a szociológia művelői nem tudtak és tudnak egymással egyetértésre jutni igen alapvető kérdésekben sem.

Egyértelmű, hogy a szociológia tudománya nemcsak ma nem alkot, de talán korábban sem alkotott egyetlen paradigmát, amiből azonban korántsem következik, hogy a tudomány művelői vagy tágabb közönsége számára ne tudna vagy tudott volna fontos vagy érdekes ismeretekkel szolgálni.

A ráció, az igaz(abb) tudás csak zárt tudományos mezőben szerezhet magának érvényt, tágabb társadalmi összefüggésben erre nincs lehetősége, de még zárt mezőben is csak korlátozott sikerekre számíthat: a társadalmak életét meghatározó társadalmi, gazdasági szabályszerűségek hatásával e szabályszerűségek elemzésének hatása tartósan nem képes felvenni a versenyt, ahogyan a kapitalizmus is összehasonlíthatatlanul nagyobb befolyást gyakorol az emberek életére, mint a kapitalizmusra vonatkozó kritikai vagy nem kritikai elgondolások és észrevételek.

Paradigma hiányából adódóan a szociológia művelői között nem alakult ki konszenzus azt illetően, hogy tulajdonképpen mi is lenne e tudomány feladata: a társadalom leírása vagy megváltoztatása. A változások vagy inkább az állandóságok elemzése? Egyáltalán: a változások vagy a változatlanságok tekinthetők-e egy társadalomban általánosnak? Szükséges-e vagy van-e egyáltalán értelme cselekvésről beszélni? És ha igen, inkább racionális vagy inkább nem racionális cselekvőkkel kell-e számolnunk? A szokásszerű, reflektálatlan vagy inkább a mérlegelő, racionális, reflektált cselekvésre helyezendő-e a hangsúly?

Hogyan viszonyuljon a szociológia a hatalomhoz? A szociológia a hatalom szolgálója vagy kontrollja legyen-e inkább, esetleg kutatási területtől, témától függően hol ez, hol az? Törekedhet-e a szociológia adott társadalmi viszonyok megváltoztatására, túlmutatnak-e feladatai az egyszerű leíráson? Másképpen: van-e a szociológiának emancipatorikus küldetése? A társadalmak harcra és konfliktusokra vagy inkább normákra és értékekre, versengésre vagy együttműködésre épülnek? Elő kell-e segítenie a szociológiának a verseny, a harc kibontakozását, hiszen az funkcionálisan fontos a társadalom számára, vagy inkább az emberek közötti együttműködést, szolidaritást kell erősítenie?

A szociológia – különösen pedig a magyar szociológia – hol a tudományos, hol pedig a finanszírozási válság falaiba ütközik, és talán amíg tudományos dilemmái kapcsán nem tud legalább részben dűlőre jutni, és későbbiekben sem tud majd saját túlélése érdekében többé-kevésbé egységes tudományként fellépni. Mivel a különböző irányzatokhoz tartozó kutatók általában abban sem értenek egyet, hogy miről lenne érdemes vitatkozni, ez a helyzet kijátszhatóvá teszi az egyes irányzatokat egymás ellen. Nem könnyű például elképzelni, hogy vajon mit kezdhetnek a racionálisdöntés-elméletek a kulturális meghatározottságra épülő magyarázatokkal és viszont. Nem egyszerűen nem értenek egyet bizonyos kérdésekben, de abban sem tudnak megállapodni, hogy egyáltalán mi az, amiről érdemes lenne vitatkozni.

A szociológiából mind a mai napig hiányzik egy olyan „nagy elmélet”, amely a vizsgálódásoknak globális értelemben is döntő irányt tudna szabni. Tulajdonképpen „ma illúzió arról beszélni, hogy még létezik egységes szociológia, s egyelőre nem is látszik, hogyan lehetne megteremteni” (Némedi, 2000). Az amerikai szociológiában, vagyis egy földrajzilag viszonylag jól körülhatárolható területen, valószínűleg a legutolsó ilyen egységesítő paradigmának a Talcott Parsons-féle cselekvés- és rendszerelmélet volt tekinthető, amely jóllehet „nagy elméletként” jelent meg (Némedi, 1996: 174.), és a 20. század második felének modern szociológiája számára is fontos kiindulópontot biztosított, a szociológia számára mégsem tudott globális iránytűvé válni.1

Kétségtelen azonban, hogy a paradigmatikus szakaszban minden tudomány sokkal jobban korlátok közé szorítja az intuitív gondolkodást, vagyis éles határvonalat húz az elgondolható és az el nem gondolható dolgok között, mindazonáltal a paradigmanélküliség állapota a szociológiában azt eredményezi, hogy a különböző irányzatok kutatói könnyűszerrel figyelemre nem méltónak vagy nem létezőnek tekinthetik a többit, ami nemcsak valódi tudományos közösségbe tömörülésüket akadályozza meg, de még vita sem tud közöttük kialakulni.

Ha valamiben valamennyire konszenzus van a szociológusok között, az leginkább talán a módszertan és a survey-statisztika használhatósága és használandósága körül bontakozik ki, bár gyakran a kvalitatív és a kvantitatív módszereket előnyben részesítők között is éles szembenállást, egymás kölcsönös félreértését vagy meg nem értését tapasztaljuk.

Természetesen – és akkor most rátérnék írásom tulajdonképpeni témájára – nem állítható, hogy ezeket a kérdéseket a bourdieu-i szociológia meg tudta volna oldani, azzal pedig Bourdieu végképp nem vádolható, hogy akár személye, akár tudománya alkalmas lett volna a konszenzusteremtésre, mégis, a bourdieu-i elmélet a 20. századi szociológia egyik legkiemelkedőbb intellektuális teljesítményének tekinthető, amelyet millsi értelemben akár nagy elméletnek is tekinthetünk: saját magát és saját fogalmi apparátusát igyekezett minél több kutatási területre kiterjeszteni,2 de az elméletet és a kutatást mindig határozottan egységben képzelte el, egyaránt elutasította az öncélú spekulatív elméletalkotást és az elmélet iránymutatását nélkülöző empirikus kutatást.3 Emellett azonban a szociológiát belülről feszítő több lényegi dichotómia meghaladása is egyfajta cél volt saját maga számára, ahogyan a szociológia külső és belső működési feltételeit is megkerülhetetlen elméleti (majd később gyakorlati és politikai) kérdésnek tekintette.

Arról, hogy Pierre Bourdieu a szociológiát érintő lényegi dilemmákat mekkora sikerrel oldotta meg, arról továbbra is indulatosan – és gyakran irracionálisan – vitáznak. Kétségtelen azonban, hogy Bourdieu felismerte, hogy a szociológia az alapok vizsgálatával kezdődik, és a szociológia művelése közben folyamatosan rá kell kérdeznünk az episztemológiai alapokra is.

Nem vitás, hogy Bourdieu a 20. századi szociológia egyik legfontosabb iskolateremtő alakja. Az általa képviselt kutatási irányzat idővel olyan súllyal nehezedett rá elsősorban a francia, de nem kis részben a globális szociológiai mezőre is, hogy ebben a paradigma nélküli tudományban mégis valamiféle korlátozott kutatási paradigmaként tudott megjelenni és működni. Ez azt jelenti, hogy a marxi, weberi és durkheimi örökségből egyaránt, de nem azonos mértékben táplálkozó bourdieu-i szociológia (Fabiani, 2016: 101, 117, 242; Wacquant, 2001) „gyarmatosító törekvéseivel” már a ’60-as években megkerülhetetlen tényezővé vált, és ezt követően fokozatosan hegemón helyzetbe került, bár egyéb szociológiai elképzelések megvalósítását, kutatási irányok követését nem tette értelmetlenné vagy lehetetlenné. Bourdieu neve a ’80-as évek végére egyet jelentett a francia – sőt sokak szemében az egyetemes – szociológiával.

Bevezetés

A következőkben először a „két Bourdieu” mítoszát és a determinizmus gyakran megfogalmazódó vádját mutatjuk be röviden, majd Pierre Bourdieu társadalomelméleti, episztemológiai felfogását elemezzük, mégpedig két eltérő, bár egymástól nem teljesen független okból: egyrészt a bourdieu-i elméletet az egykori tanítvány, Luc Boltanski többé-kevésbé konkurens társadalomelmélete explicit kritikával illette, másrészt Bourdieu-nek a ’90-es évek elejétől nyomon követhető közéleti szerepvállalása is fontos kérdéseket vet fel az elmélet ez irányú használhatóságát illetően. Ezt a bourdieu-i társadalomelméletet érő két kihívást külön fejezetekben tárgyaljuk majd.

Az elmélettel kapcsolatban felvethető bírálatokkal összefüggésben azt is vizsgáljuk, hogy mennyiben egyeztethető össze Bourdieu politikainak nevezett szerepvállalása korábbi tudományos tevékenységével, és hogy a társadalomról és a szociológiáról vallott felfogása alapján, ahogyan azt a ’90-es évek közepén megcélozta, elképzelhető-e tömegek mozgósítása a jóléti állam berendezkedésének lebontása ellen. Természetesen ennek a kérdésnek nemcsak tudományos, hanem politikai tétje is van, legalábbis volt az ezredforduló körül Franciaországban, itt és most azonban kizárólag tudományos szempontból vizsgáljuk. Ahhoz, hogy lássuk, mi is ez a tudományos szempont, érdemes a „kályhától” indulnunk.

Kiindulásként arra a kérdésre keressük a választ, hogy milyen szerephez és cselekvési lehetőséghez jutnak a bourdieu-i társadalomelméletben egyrészt az egyszerű cselekvők (az ágensek),4 másrészt a tudományos apparátussal, a reflexivitás eszközével felvértezett és a társadalmi világot szisztematikusan vizsgáló kutatók. Úgy vélem, a fokozott közéleti szerepvállalás hátterében egyértelműen körvonalazhatók azok az elemek, amelyek a tudós cselekvési kényszerét megmagyarázzák. A habitus fogalmának elemzése során világosan kirajzolódik az az episztemológiai szakadék, amely egyrészt a világba alapvetően nem tudatos és nem reflexív gyakorlatokkal belemerülő, belefeledkező emberek, másrészt a világgal kapcsolatban hozzájuk képest többlettudással rendelkező társadalomtudós között ebben az elméleti keretben fennáll. Vagyis – Peter Berger és Anton Zijderveld (2009: 67) terminusával élve – a bourdieu-i elmélet esetében jól azonosítható az az episztemológiai elit, az a társadalmi csoport, amely – adott elméleti keret vagy világnézet szemszögéből nézve – a hamis tudattal rendelkező többi csoporttal szemben „helyes tudattal” rendelkezik, és gyakran a „történelem előmozdítójaként”, a társadalmi változások motorjaként is megjelenik.5

Ezt követően rátérünk a bourdieu-i társadalomfelfogás problematikus pontjainak elemzésére, amit jelentős mértékben elősegít, ha a fontosabb szempontokból összevetjük a Luc Boltanski-féle pragmatikus szociológiával. Bourdieu egykori tanítványaként és munkatársaként Boltanskinak volt lehetősége közelről megismerni a bourdieu-i kritikai szemlélet- és gondolkodásmódot, sőt saját későbbi szociológiai felfogását expressis verbis azzal szemben, vele szüntelenül polemizálva fejtette ki, valamint legalábbis a ’80-as évektől kezdve majd 15 évre a bourdieu-i tudomány- és emberfelfogás vélt vagy valós hiányosságaira alapozva jelölte ki a maga számára a követendő kutatási irányt.

Az egyik leggyakrabban visszatérő kérdés, amelyre Boltanski is ráirányítja a figyelmet, az a vád, amely a bourdieu-i elmélet determinisztikus jellegét hangsúlyozza. A kérdés tétje egyrészt tudományos, másrészt politikai természetű, amennyiben a bourdieu-i „mozgósító” tevékenység szempontjából is döntő jelentőségű: ha ezek a bírálatok igazaknak bizonyulnak, és valóban determinisztikus társadalmi viszonyokkal van dolgunk, akkor a megváltoztatásukra irányuló erőfeszítések szükségképpen értelmetlenek és fölöslegesek.

Ebből a szempontból nincs jelentős különbség aközött, hogy maga a valóság determinisztikus-e, vagy csak a leírására szolgáló elmélet tekinti-e annak. Az első esetében a társadalmi viszonyokba történő beavatkozás válik lehetetlenné, a másodikban pedig tudományos szempontból bizonyul értelmetlennek. Ebben a fejezetben különböző szempontokból amellett érvelünk, hogy bár a társadalmi állandóság, a viszonyok újratermelődése kiemelten fontos a bourdieu-i elméleti keretben, a mechanizmusok „determinizmusa” legfeljebb csak sztochasztikus vagy valószínűségi lehet, így azok a kritikák, amelyek elsiklanak az akármennyire is csekély egyéni vagy kollektív mozgástérben rejlő lehetőségek felett, félreértik és alaptalanul temetik a bourdieu-i elméletet, mivel eleve lehetetlennek tekintenek valamit, ami legrosszabb esetben is csak kevéssé valószínű.

Az elméleti konstrukció vizsgálatát követően a politika helyét igyekszünk kijelölni a bourdieu-i életművön belül, hangsúlyozva, hogy Bourdieu-nek még a szigorúan tudományos kutatásai is gyakran társadalmilag fontos vagy érzékeny, politikailag releváns, aktuális kérdésekre összpontosítottak. Ezzel együtt utalunk azokra a fontosabb állomásokra, amelyek Bourdieu fokozott politikai aktivitását jelzik. Itt amellett fogok érvelni, hogy a „tudós Bourdieu” és a „politizáló Bourdieu” éles elkülönítése és szembeállítása nem állja ki a valóság próbáját, vagyis a kétféle Bourdieu „megkonstruálásához” nem találunk elegendő indokot. Ehelyett felfogásunk szerint a pályaíven belül folyamatos változásról, hangsúlyeltolódásról van szó, amelyek életrajzi sajátosságoktól (Bourdieu a ’80-as évekre válik igazán elismert tudóssá) és külső körülményektől (a globalizációkritikai mozgalmak erősödnek, a közélet egyre mediatizáltabbá válik) sem függetlenek.

Miután láttuk, hogy mit is jelent Bourdieu esetében a „politikai fordulat”, vagyis a fokozottabb, nyíltabb, polemikus, olykor akár gúnyos vagy személyeskedő hangvételű közéleti szerepvállalás, a bourdieu-i társadalomelmélet által kijelölt lehetőségek kérdését vizsgáljuk meg. Mindenekelőtt ahhoz, hogy tudjuk, az elmélet szempontjából következetes vállalkozásnak tekinthető-e a közéleti szerepvállalás, azt is tudnunk kell, hogyan értelmezi Bourdieu azt a valóságot, amelybe beavatkozik.

Bourdieu közéleti kérdések iránt tanúsított érdeklődése szempontjából érdekes megvizsgálni, hogy Boltanskit nagyjából azonos időszakban vajon milyen kérdések foglalkoztatták. Mindkettejük számára fontos elemzési tárgy volt a (globális, neoliberális) kapitalizmus és annak vadhajtásai, még ha ennek elemzéséhez érthető okokból eltérő módon fogtak is hozzá. Bourdieu részben saját korábbi fogalmi apparátusával próbálta a kérdést megragadni, míg Boltanski szintén az általa felállított eltérő fogalmi keretbe (az itt hosszabban nem tárgyalandó hat cité által felrajzolt érvelési szerkezetbe) próbálta meg a 20. század végének nagyvállalati kapitalizmusára jellemző projekt-citét beágyazni.

Végül arra a kérdésre keressük majd a választ, hogy miképpen rekonstruálható a cselekvés, a cselekvővé válás lehetősége akár a bourdieu-i elméleti kereten belül, akár azon kívül. A kereten belül ehhez némi támpontot nyújtanak Bourdieu-nek a racionális cselekvéssel és a reflexióval kapcsolatos többé-kevésbé sporadikus megjegyzései, de a testivé vált habitus átalakításának lehetőségére is utalhatunk. A cselekvővé válás rekonstrukciójához a bourdieu-i elméleti kereten kívül pedig a pragmatikus és a metapragmatikus cselekvés Boltanski által kidolgozott fogalmi megkülönböztetése tűnik a leginkább használhatónak.

Témánk szempontjából problematikus, hogy Bourdieu éppen annak elméleti kifejtésével maradt adós, ami a tömegek kollektív mozgósításának, a politikai cselekvővé válás elgondolását megkönnyítené: feltehetőleg a racionális döntéselmélettel szembeni ellenérzésével magyarázható, hogy nem tárgyalta részletekbe menően a tudatos politikai cselekvővé válás és a racionális belátás, mérlegelés és cselekvés lehetőségét. Többek között ez az a munka, amelyet halála után, ha nem is empirikus, de legalább konceptuális szinten Luc Boltanski majd elvégez helyette.

A következőkben azt az álláspontot igyekszem képviselni, hogy Pierre Bourdieu életművében, szociológia- és társadalomfelfogásában a nagyjából a ’90-es évekkel egybeeső közéleti szerepvállalása nem jelent éles választóvonalat, nem fordul radikálisan szembe korábbi tevékenységével. Amellett érvelek majd, hogy ez a közéleti szerepvállalás a bourdieu-i elméletből kiindulva egyrészt lehetséges, másrészt abból már-már logikailag is következik. A bourdieu-i „cselekvéselmélet” (az idézőjel használatára később fogok kitérni), amelynek lényegi elemei már a ’70-es évekre kibontakoztak, a cselekvés és a társadalmi változás lehetőségeit a felvilágosult, reflexív és a laikus cselekvők tudásánál szilárdabb talajon álló tudás birtokában lévő tudóshoz kapcsolja. Ő az, aki képes lehet arra, hogy a társadalmi valóságot csak igen fragmentáltan érzékelő, szükségszerűen egy adott partikuláris nézőpontból szemlélő ágensek felvilágosítását elvégezze.

Az Axel Honneth (2008: 175–177) által felvetett „boldog rabszolga” dilemma ebből a szempontból érdemel figyelmet. A dilemmát az jelenti, hogy vajon jogos-e egy külső perspektívából a rabszolga figyelmét felhívni arra, hogy objektíve szemlélve neki szenvednie kellene, holott könnyen lehet, hogy – a lehetőségekhez mérten – meg van elégedve saját sorsával, hiszen hűsége és munkabírása miatt gazdája nagy becsben tartja, és így az évek során viszonylag pozitív és stabil identitásra tudott szert tenni. A bourdieu-i megközelítésben e probléma feloldását nem lehet az egyszerű cselekvőkre, a „hamis tudat” fogságában vergődő „rabszolga” kompetenciáira bízni. Többek között iskolaszociológiai vizsgálatainak egyik fő tanulsága, hogy az alávetett osztályok az osztályalapon gyakorolt uralmat és a szimbolikus erőszakot oly mértékben belsővé tehetik, hogy alávetett helyzetüket nem uralmi helyzetként, hanem jogos alávetettségként ismerik fel, és így paradox módon – tudattalanul – hozzájárulnak saját alávetettségük tartósításához. Ez az, aminek leleplezésére a bourdieu-i szociológia határozottan törekszik.

Zárszó

Az 1990-es évek elején úgy tűnt, Bourdieu nem elégedett meg az általa a korábbi évtizedekben felhalmozott hatalmas mennyiségű tudományos tőkével, hanem fokozódó közéleti szerepvállalásával a társadalmi folyamatokra is hatást kívánt gyakorolni. Egyes bírálói egyenesen „két Bourdieu-ről” beszélnek, ezzel a korábbi „tudós” és a későbbi „politizáló” Bourdieu éles elválasztására és egy olyan életrajzi fordulatra utalva, amelyet többen meghasonulásként értelmeztek.

A Bourdieu közéleti tevékenységét bíráló pályatársak nagy része ebben a kérdésben kevésbé radikális álláspontra helyezkedik, de közülük is sokan látják úgy, hogy Bourdieu „tudományos” és „politikai” tevékenysége nincs egymással összhangban, hiszen – mondják – determinisztikus társadalomfelfogásból és az újításra képes cselekvők helyett tételezett, passzivitásra kárhoztatott ágensekből kiindulva nem sok esély van tömegek demokratikus politikai mozgósítására, vagyis – sugallják – egy efféle szerepvállalás Bourdieu esetében nemcsak, hogy nem állhat tudományos alapokon, de már önmagában is rendkívül nehezen elképzelhető.

Kétségtelen tény, hogy Bourdieu a ’90-es évek elejétől egyre nagyobb mértékben volt jelen a francia nyilvános térben, mégis írásunkban amellett érveltünk, hogy az egyébként némiképp önkényesen szétválasztott két életszakasz közé nem húzható éles határvonal abban az értelemben, hogy Bourdieu közéleti szerepvállalása nagyrészt korábbi tudományos tevékenységéből, elemzéseiből is kibontható, bár kétségtelen, hogy új, talán azt is mondhatjuk, a korábbiak fényében némiképp váratlan elemekkel, fogalmakkal is bővül, és a társadalomkritikai felvetések is egyre gyakrabban irányulnak konkrét személyekre – újságírókra, filozófusokra, pályatársakra.

A közéleti szerepvállalás kezdeteinek körvonalazását követően arra a tudományelméleti kérdésre kerestük a választ, hogy tudományosan megalapozott-e és tudósként igazolható-e, jogos-e az a tudósi szerepfelfogás, amelyet Bourdieu a „politikai fordulatot” követően magáévá tesz. Láttuk, hogy a realista tudományfelfogás ezt elviekben megengedi, mivel Bourdieu „konstruktivista strukturalizmusával” összhangban a tudomány által feltárt szabályszerűségek, „törvények” a valóságban is fellelhetők. Az emberek életét hol megkönnyítő, hol megkeserítő – rejtett – társadalmi mechanizmusok nem pusztán az elemzési célt szolgáló tudományos konstrukciók. A habitus, a mező, a tőke mind-mind a valóságban is létezik, és valós, gyakran kényszerítő hatást gyakorol a társadalmi folyamatokra.

Ami a társadalmi folyamatokba történő tudósi beavatkozás jogosságát illeti, ebben a kérdésben Bourdieu gyakran élt hasonlatokkal. Szociológiai tevékenységét – többek között – a meteorológuséhoz hasonlítja, aki ha látja, hogy lavina közeleg, nem teheti meg, hogy nem figyelmezteti erre az érintetteket. Márpedig Bourdieu felfogásában a neoliberális társadalom- és gazdaságpolitika efféle lavinához hasonlatos, ami sokakat temet maga alá, és végső soron a társadalom integráltságát veszélyezteti. A szenvedő és széthulló társadalom perspektívája pedig elég okot kell, hogy szolgáltasson minden értelmiséginek arra, hogy szavát felemelje. Ezt a megközelítést erősíti meg Erőss Gábor is, aki Bourdieu Előadások a televízióról című könyvével kapcsolatban megállapítja, hogy az autonóm mezők széthullását Bourdieu egy globálisan káros és veszélyes folyamat kiindulópontjának tekinti:

„(…) a kereskedelmi logikának alárendelődött televízió veszélyezteti az újságírás, s általában minden más kulturális termelési mező autonómiáját; végső soron a demokráciát is. Sőt: a világbékét. A bevezetésben is egy olyan példát taglal, amely szerint nemrég a média kis híján háborúba sodorta Görögországot és Törökországot.” (Erőss, 2015: 63. – kiemelés az eredetiben.)

A káros társadalmi folyamatok azonosításához, illetve a politikai szereplők hamis diskurzusainak leleplezéséhez Bourdieu tudományos eszközkészletet mozgósít, és ezt többek között azért teheti meg, mert felfogásában a tudomány nem egy megismerési forma a sok közül, hanem az egyetlen, amelyik hosszú távon és ideális körülmények között univerzálisan igaz – vagyis létrejöttének kontextusától elszakítható – tudást hoz létre. Az autonóm tudományos mező sajátos működési módja képes a logikai koherencia és az empirikus ellenőrzés kritériumainak érvényt szerezni. Nagyrészt ebből táplálkozik Bourdieu azon meggyőződése, hogy a tudós a társadalmi világgal kapcsolatban pontosabb és megbízhatóbb tudással rendelkezik, mint az egyszerű cselekvő, aki ebben az elméleti konstrukcióban tudattalanul haszonmaximalizálásra, tőkefelhalmozásra törekvő ágensként jelenik meg. Ebben az elméleti konstrukcióban tudós és ágens között episztemológiai szakadék húzódik, bár ez a társadalmi világ szcientista szellemű átalakítását sem teszi indokolttá. A bourdieu-i értelemben vett szociológia feladata a rejtett társadalmi mechanizmusok feltárása, amellyel e mechanizmusokon változtatni lehet.

Ahhoz, hogy a társadalmi folyamatokba történő beavatkozásról beszélhessünk, azt is tudnunk kell, hogy van-e alapja a Bourdieu-vel szemben gyakran hangoztatott determinizmusvádnak. Elemzésünkben kiemeltük, hogy jóllehet a bourdieu-i elméleti keret nem teszi könnyűvé a reflektált, racionális cselekvés elgondolását, de annak lehetőségét nem is vonja kétségbe. A saját habitusa által részben gúzsba kötött ágens nem ideális kiindulópont a társadalmi cselekvővé váláshoz, de számos érvet felsorakoztattunk amellett, hogy Bourdieu esetében ennek ellenére miért nem beszélhetünk mégsem determinisztikus társadalomfelfogásról, amit azért volt fontos látnunk, mivel a társadalmi viszonyok determinista felfogása értelmetlenné tenné az ágensek mobilizálására tett tudósi vagy értelmiségi erőfeszítéseket. A Bourdieu-t társadalmi deterministának tekintő elemzések gyakran túlzóak, egyoldalúak, és nem veszik figyelembe az elmélet azon elemeit, amelyek éppen a determinizmus lehetőségét csökkentik vagy a társadalmi erőviszonyok újratermelődése ellen nyújtanak – jóllehet korlátozott – eszközöket.

A mezők autonómiájának védelme a bourdieu-i tudományos és közéleti törekvések magját jelenti. Ez a törekvés azonban sem nem öncélú, sem nem tisztán humanista indíttatású: ahhoz, hogy a kutató megalapozottan avatkozhasson be társadalmi folyamatokba, specifikusan megalapozott tudományos ismeretekre van szüksége a társadalmi világgal kapcsolatban. Ezt a tudományos alapot csak egy autonóm mező sajátos működése képes biztosítani. Ebből paradox módon az is következik, hogy csak abban az esetben lehet hatékonyan ráirányítani a figyelmet a tudományos mező autonómiáját veszélyeztető tendenciákra, amennyiben a tudományos mező még többé-kevésbé autonóm. Abban az esetben, ha a tudományos teljesítményt már nem a pályatársak értékelik, hanem a népszerűség vagy a gazdasági tényezők határozzák meg (ki mennyi kutatási pénzt tud szerezni vagy könyvei az eladási listákon hogyan szerepelnek), olyan öngerjesztő folyamat indul meg, amelynek visszafordítása fokozatosan egyre több akadályba ütközik.

A bourdieu-i „kritikai szociológia” és a Boltanski-féle pragmatikus szociológia összevetésétől joggal remélhettük, hogy segítségével fényt deríthetünk az előbbi számos problematikus pontjára. Ugyancsak Boltanskinak köszönhető a gyakorlatok bourdieu-i elméletének kiegészítése, a saját ügyeikben is kompetenciahiánytól szenvedő cselekvőkép felülvizsgálata. A bourdieu-i szociológiával polemizálva így a cselekvés pragmatikus, gyakorlati szintje egy úgynevezett metapragmatikus szinttel is kiegészül, ami jelentős mértékben megkönnyíti a tudatos(uló) társadalmi cselekvés elgondolását, figyelembe vételét, még akkor is, ha furcsa módon a cselekvéseiben kompetens, a valóság értelmezésében interszubjektíve, kreatív és virtuóz módon közreműködő cselekvő képe Bourdieu esetében a tradicionális társadalmak vizsgálatakor, vagyis a „kabil paradigmában” még jelen volt, majd azzal párhuzamosan, ahogyan érdeklődése a modern társadalmak felé terelődött, fokozatosan kikopott az elméleti keretből.

Konklúzióként megállapíthatjuk, hogy a bourdieu-i társadalomelméletből égetően hiányzik a racionalitás kérdésének aprólékos elemzése. A kérdésre Bourdieu helyenként tesz ugyan néhány rövid utalást, de elméleti igényű kidolgozottságról nem beszélhetünk. Az, amit több angolszász szerző is determinizmus-problémaként azonosít, sokkal inkább ágencia-problémának tekinthető. Bourdieu-nek a racionális cselekvés lehetőségével szembeni szkepszise feltehetőleg a neoklasszikus közgazdaságtannal és a racionális döntéselmélettel szembeni ellenérzéseiből táplálkozik. Mindazonáltal amennyiben a reflexió és a racionális cselekvés diszpozicionális és társadalmi körülményeinek elemzését, vizsgálatát az ágensek esetében elvégezte volna, ezzel a tömegek társadalmi mobilizációjára irányuló törekvéseinek értelmezését is nagymértékben megkönnyítette volna, és így nem választaná el egymástól a már-már mindentudó társadalomtudóst és a reflexív cselekvésre csak nagyon kivételes esetekben képes ágenst áthidalhatatlan episztemológiai szakadék. A befejező részben ezért röviden érintettük azokat az elméleti irányokat, amelyek – akár a bourdieu-i elmélettel és társadalomképpel összhangban is, akár azon kívül – az ágensek reflexív cselekvését, viselkedésük, tudati folyamataik (át)alakítását lehetővé teszik.

Az a tény, hogy egyrészt a társadalmi mobilizáció Bourdieu által felismert szükségszerűsége, másrészt az évtizedek alatt kidolgozott – és nem is minden tekintetben homogén – elméleti keret között szociológiaelméleti, antropológiai és episztemológiai ellentét feszül, Bourdieu-t bizonyos értelemben a 20. századi szociológia tragikus hősévé teszi. Bourdieu ugyanis olyan törekvések mellett szállt síkra, amelyek végtelenül csekély objektív lehetőségeivel – saját társadalomelméletéből kiindulva – maga is tisztában volt. Közéleti vállalkozásának, vagyis a neoliberális világrenddel szembeni tartós mobilizációnak a kudarca nem érhette őt váratlanul.

Hivatkozott irodalom

Aboulafia, Mitchell (1999): A (neo) American in Paris, Bourdieu, Mead, and Pragmatism. In: Shusterman, Richard (ed.): Pierre Bourdieu: A Critical Reader. London, Blackwell, 153–174.

Accardo, Alain (2003): Un savant engagé. Awal (27–28) 15–24.

Addi, Lahouari (2001): Violence symbolique et, statut du politique dans l’œuvre de Pierre Bourdieu. Revue française de science politique, 51 (6) 949–963.

Alexander, Jeffrey C. (1995): Fin de Siècle Social Theory: Relativism, Reduction, and the Problem of Reason. London, Verso

Alexander, Jeffrey C. (2000): La réduction. Critique de Bourdieu. Paris, Les Éditions Du Cerf

Andréasson, Per (2010): Emotional Empathy, Facial Reactions, and Facial Feedback. Uppsala, Acta Universitatis Upsalensis

Badouin, Jean (2012): Pierre Bourdieu. Quand l’intelligence entrait enfin en politique! 1982–2002. Paris, Les Éditions du Cerf

Bauman, Zygmunt (1998): Globalizáció. A társadalmi következmények. (Ford.: Fábián György.) Szeged, Szukits Kiadó

Berényi Eszter–Berkovits Balázs–Erőss Gábor (2008): Iskolarend. Kiváltság és különbségtétel a közoktatásban. Budapest, Gondolat

Berger, Peter–Hansfried Kellner (1981): Sociology reinterpreted. An essay on method and vocation. New York, Doubleday

Berger, Peter–Thomas Luckmann (1998): A valóság társadalmi felépítése. Tudásszociológiai értekezés. (Ford.: Tomka Miklós.) Budapest, Jószöveg

Berkovits Balázs (2008): Boltanski „pragmatikus szociológiája”: kritika és cselekvéselmélet. Replika, (62) 87–108.

Berkovits Balázs (2009): Bourdieu és a „tudományos igazságok szociológiája”. Replika (67)

Berthelot, Jean–Michel (2006): L’emprise du vrai. Connaissance scientifique et modernité. Paris, PUF

Bianco, Lucien (2003): On n’avait jamais vu le ’monde’. Nous étions une petite frange de gauche entre les communistes et les socialistes” (interjú Tassadit Yacine–nel). Awal, (27–28) 15–24.

Blumer, Herbert (1971): Social Problems as Collective Behavior. Social Problems, Vol. 18, 298–306.

Bohman, James (2011): Réflexivité, agentivité et contrainte. In: Fornel, Michel de –Albert Ogien (eds.): Bourdieu, théoricien de la pratique. Paris, Éditions de l’EHESS

Boltanski, Luc (1975): La constitution du champ de la bande dessinée. ARSS (1): 37–59.

Boltanski, Luc (1982): Les cadres. La formation d’un groupe social. Paris, Éditions de Minuit

Boltanski, Luc (1993): La souffrance à distance. Morale humanitaire, médias et politique, Paris, Métailié

Boltanski, Luc (2002): Les réactions de nombreux compagnons de route. Le Monde, jan. 25.

Boltanski, Luc (2004): La condition fœtale. Paris, Gallimard

Boltanski, Luc (2008a): „A szociológiai konstrukció középpontjába a bizonytalanságot kell helyezni”. Berkovits Balázs és Fáber Ágoston interjúja Luc Boltanskival. Replika, (62.): 1–37.

Boltanski, Luc (2008b): Mi az, ami van? A gyakorlat, a megerősítés és a kritika, mint a bizonytalanság társadalmi kezelésének modalitásai. (Ford.: Kovács Zsolt.) Replika, (62) 57–85.

Boltanski, Luc (2008c): Rendre la réalité inacceptable. A propos de La production de l’idéologie dominante. Paris, Demopolis

Boltanski, Luc (2008d): La domination revisitée. De la sociologie française critique des années 1970 à la sociologie pragmatique contemporaine. [Kézirat]

Boltanski, Luc (2009a): De la critique. Précis de sociologie de l’émancipation. Paris, Gallimard

Boltanski, Luc (2009b): L’inquiétude sur ce qui est. Pratique, confirmation et critique comme modalités du traitement de l’incertitude sociale. In: Severi, Carlo–Julien Bonhomme (dir.): Paroles en Actes. Paris, Éditions de l’Herne, 163–179. (Cahiers d’anthropologie sociale, no. 5)

Boltanski, Luc–Eve Chiapello (1999): Le nouvel esprit du capitalisme. Paris, Gallimard

Boltanski, Luc–Laurent Thévenot (1991): De la justification. Les économies de la grandeur. Paris, Gallimard

Boltanski, Luc–Laurent Thévenot (2008): A kritikai képesség szociológiája, (Ford.: Fáber Ágoston–Szabó Imre.) Replika, (62) 39–55.

Bon, Frédéric–Yves Schemeil (1980): La rationalisation de l’inconduite: comprendre le statut du politique chez Bourdieu. Revue française de science politique, 30 (6) 1198–1228.

Boschetti, Anna (2005): Des deux Marx aux deux Bourdieu. Critique d’un mythe malveillant. In: Mauger, Gérard (ed.): Rencontres avec Bourdieu. Broissieux: Éditions du Croquant, 121–141.

Bourdieu, Pierre (1972): Les doxosophes. Minuit, 1. 26–45.

Bourdieu, Pierre (1977): Questions de politique, Actes de la recherche en sciences sociales, No. 16. 55–89.

Bourdieu, Pierre (1978): A társadalmi egyenlőtlenségek újratermelődése. (Ford.: Ádám Péter, Ferge Zsuzsa, Léderer Pál.) Budapest, Gondolat

Bourdieu, Pierre (1979): La Distinction. Critique sociale du jugement. Paris, Les Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre (1980a): Le sens pratique. Paris, Lés Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre (1982): Leçon sur la leçon. Paris, Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre (1984a): Questions de sociologie. Paris, Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre (1984b): Une science qui dérange. In: Uő. (1984a)

Bourdieu, Pierre (1984b): L’opinion publique n’existe pas in: Bourdieu (1984a): 222–235.

Bourdieu, Pierre (1984c): Une science qui dérange in: Bourdieu (1984a): 19–36.

Bourdieu, Pierre (1984d): Le sociologue en question in: Bourdieu (1984a): 37–60.

Bourdieu, Pierre (1984e): Culture et poltique. In: Bourdieu (1984a)

Bourdieu, Pierre (1984f): Homo academicus. Paris, Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre (1986): La science et l’actualité. Actes de la Recherche en Sciences Sociales, 61, 2–3.

Bourdieu, Pierre (1987): L’opionion publique n’existe pas. In: Uő: Choses dites. Paris, Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre (1990): In Other Words. Essays Towards a Reflexive Sociology. Stanford, Stanford University Press

Bourdieu Pierre (1991): Une vie perdue. Entretien avec deux agriculteurs béarnais. Actes de la recherche en sciences sociales, 90, 29–36.

Bourdieu, Pierre (1992a): Les règles de l’art. Genèse et structure du champ littéraire. Paris, Seuil

Bourdieu, Pierre (1992b): Il faut que l’intellectuel donne la parole à ceux qui ne’en ont pas! L’événement du jeudi, 10–16.114–116.

Bourdieu, Pierre (1993a): La misère du monde. Paris, Seuil

Bourdieu, Pierre (1993b): Interjú Jean-Marie Cavadával, France 3, 1993. április 14.

Bourdieu, Pierre (1995): La cause de la science. Actes de la Recherche en Sciences Sociales, 106–107. 3–10.

Bourdieu, Pierre (1996): Sur la télévision. Paris, Liber, Raisons d’Agir (Magyarul: Pierre Bourdieu [2001]: Előadások a televízióról. Ford.: Erőss Gábor. Budapest, Osiris)

Bourdieu, Pierre (1998a): Contre-feux. Propos pour servir à la résistance contre l’invasion néo-libérale. Paris, Liber, Raisons d’Agir

Bourdieu, Pierre (1998b), Le temps, március 28.

Bourdieu, Pierre (1999): Martin Heidegger politikai ontológiája. (Ford.: Szalay Tímea.) Budapest, Jószöveg Műhely Kiadó

Bourdieu, Pierre (2000a): Propos sur le champ politique. Lyon, Presses Universitaires de Lyon

Bourdieu, Pierre (2000b): A contre-pente. Philippe Mangeot interjúja Pierre Bourdieu-vel. Vacarme, 14.

Bourdieu, Pierre (2000c) Férfiuralom. (Ford.: N. Kiss Zsuzsa.) Budapest, Napvilág Kiadó

Bourdieu, Pierre (2000d): Les structures sociales de l’économie. Paris, Éditions du Seuil

Bourdieu, Pierre (2000e): Contre-feux 2. Pour un mouvement social européen Paris, Liber, Raisons d’Agir

Bourdieu, Pierre (2001a): Science de la science et réflexivité. Paris, Raisons d’Agir

Bourdieu, Pierre (2001b): Langage et pouvoir symbolique. Paris, Éditions du Seuil

Bourdieu, Pierre (2002a): A gyakorlati észjárás. A társadalmi cselekvés elméletéről. (Ford.: Berkovits Balázs.) Budapest, Napvilág Kiadó

Bourdieu, Pierre (2002b): Le bal des célibataires. Crise de la société paysanne en Béarn. Paris, Éditions du Seuil

Bourdieu, Pierre (2002c): Pour un savoir engagé. Le Monde diplomatique, 2002. március

Bourdieu, Pierre (2002d): Si le monde social m’est insupportable, c’est parce que je peux m’indigner. [Beszélgetés Antoine Spire-rel]. Paris, Éditions de l’Aube

Bourdieu, Pierre (2002e): Interventions 1961–2001. Marseille, Agone

Bourdieu, Pierre (2002f): Pour une Internationale des intellectuels. In: Bourdieu (2002e): Interventions 1961–2001. Marseille, Agone

Bourdieu, Pierre (2003): Méditations pascaliennes. Paris, Éditions du Seuil

Bourdieu, Pierre (2004): Esquisse pour une auto-analyse. Paris, Raisons d’Agir

Bourdieu, Pierre (2005): A tudomány tudománya és a reflexivitás. (Ford.: Házas Nikoletta–Simon Vanda.) Budapest, Gondolat Kiadó

Bourdieu, Pierre (2008): Egy civilizáció lerombolása ellen. (Ford.: Fáber Ágoston.) Egyenlítő, január

Bourdieu, Pierre (2009a): A tudományos mező. Replika, (67) 11–36.

Bourdieu, Pierre (2009b): A tudomány társadalmi haszna. Replika, (67) 37–63.

Bourdieu, Pierre (2009c): A gyakorlat elméletének vázlata & Három kabil etnológiai tanulmány. (Ford.: Gelléri Gábor–Sebes Anna–Berényi Gábor.) Budapest, Napvilág Kiadó

Bourdieu, Pierre (2010): A habitus és az életstílusok tere. (Ford.: Fáber Ágoston.), Replika, (72) 49–94.

Bourdieu, Pierre (2011): Champ de pouvoir et division du travail de domination. Texte manuscrit inédit ayant servi de support de cours au Collège de France, 1895–1896. Actes de la recherche en sciences sociales, (190) 126–139.

Bourdieu, Pierre–Luc Boltanski (1976): La production de l’idéologie dominante. Actes de la recherche en sciences sociales, (2): 3–73. [Új kiadás: 2008, Paris, Demopolis]

Bourdieu, Pierre–Roger Chartier (2002): Interjú in «Les lundis de l’histoire», France Culture, augusztus 3.

Bourdieu, Pierre–Roger Chartier (2010): Le sociologue et l’historien. Paris, Agone

Bourdieu, Pierre–Terry Eagleton (1992): Doxa and common life (beszélgetés), New Left Review, (191): 111–121.

Bourdieu, Pierre–Jean-Claude Passeron (1970): La Reproduction. Éléments pour une théorie du système d’enseignement. Paris, Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre–Abdelmalek Sayad (1964): Le Déracinement. La crise de l’agriculture traditionnelle en Algérie. Paris, Les Éditions de Minuit

Bourdieu, Pierre–Loïc Wacquant (1992a): An Invitation to Reflexive Sociology. Chicago, Chicago University Press

Bourdieu, Pierre–Loïc Wacquant (1992b): Réponses. Paris, Seuil

Bourdieu, Pierre–Jean-Claude Chamboredon–Jean-Claude Passeron (1968): Le métier de sociologue. Préalables épistémologiques. Paris, Éditions de l’EHESS

Bourdieu, Pierre–Jean-Claude Chamboredon–Jean-Claude Passeron (1980): Le métier de sociologue. Paris, Mouton, Bordas

Bourdieu, Pierre–Alain Darbel–Jean–Paul Rivet–Claude Seibel (1963): Travail et travailleurs en Algérie. Paris, Mouton

Bouveresse, Jacques (2003): Bourdieu, savant & politique. Marseille, Agone

Boyer, Robert (2003): L’anthropologie économique de Pierre Bourdieu. Actes de la recherche en sciences sociales, Vol. 150

Burawoy, Michael (2006): Közérdekű szociológiát! (Ford. Kiss Zsuzsanna.) Replika, (54–55) 35–66.

Calhoun, Craig (2005): Centralité du social et possibilité de la politique. In: Dubois, Jacques–Pascal Durant–Yves Winkin (ed) Le symbolique et le social. La réception internationale de Pierre Bourdieu. Actes du colloque de Cerisy–La–Salle, Éditions de l’Université de Liège

Calhoun, Craig–Edward LiPuma–Moishe Postone (1993): Bourdieu: Critical Perspectives. Cambridge, Polity Press

Carles, Pierre (dir.) (2001): La sociologie est un sport de combat (film)

Castel, Robert (2004): Entre la contrainte social et le volontarisme politique. In: Bouveresse, Jacques–Daniel Roche (ed.) La liberté par la connaissance. Pierre Bourdieu (1930–2002). Paris, Odile Jacob, 303–317.

Champagne, Patrick–Olivier Christin (2004): Mouvements d’une pensée: Pierre Bourdieu. Paris, Bordas

Comte, Auguste (1972 [1825]): Considérations philosophiques sur les sciences et les savants. In: Uő: La science sociale. Paris, Gallimard, 1972

Corcuff, Philippe (2003): Bourdieu autrement, Fragilités d’un sociologue de combat, Textuel, Paris

Corcuff, Philippe (2008): Egy újfajta kritikai szociológiáért: moralitás, hermeneutikai kritika és kritikai utópia. (Ford.: Fáber Ágoston.) Replika, (62) 155–165.

Corcuff, Philippe–Daniel Bensaïd (1998): Le diable et le Bourdieu. Libération, október 21.

Demorand, Nicolas–Sylvain Bourmeau (2012): Capital. Libération, jan. 5.

Desfons, Pierre (dir.) (1997): Les années médias, France 3, 1997. október 27.

Dubois, Jacques–Pascal Durant–Yves Winkin (ed.) (2005): Le symbolique et le social. La réception internationale de Pierre Bourdieu. Actes du colloque de Cerisy–La–Salle, Éditions de l’Université de Liège

Dupcsik Csaba (2001): A reflexivitás a tudományos ismeretek szociológiájában. Budapest, Osiris

Durkheim, Émile (1898): De la définition des phénomènes religieux. L’année sociologique, 1–28.

Durkheim, Émile (2001): A társadalmi munkamegosztásról. (Ford.: Csákó Mihály.) Budapest, Osiris

Durkheim, Émile (2002): Az emberi természet kettőssége és ennek társadalmi feltételei. In: Felkai Gábor– Némedi Dénes–Somlai Péter (szerk.): Szociológiai irányzatok a XX. században. Budapest, Új Mandátum

Duval, Julien et al (1998): Le „décembre” des intellectuels français. Paris, Liber–Raisons d’Agir

Éber Áron Márk (2006): Komplexitás – redukálva. (Niklas Luhmann: Bevezetés a rendszerelméletbe.), BUKSZ, 18, 4.

Elias, Norbert (2000): Mozart. Egy zseni szociológiája. (Ford. és utószó: Győri László.) Budapest, Európa

Elster, Jon (2002): Racionális döntések. In: Felkai Gábor–Némedi Dénes–Somlai Péter (szerk) Szociológiai irányzatok a XX. században, II. (Ford.: Szabó Zoltán.) Budapest, Új Mandátum

Eribon, Didier (2011): Michel Foucault. Paris, Flammarion

Erőss Gábor (2015): A televízió hatalma, avagy a kulturális mező autonómiájának felszámolása. In: Szabari Vera–Takács Erzsébet–Pál Eszter (szerk.): Vita Publica. Tanulmányok Rényi Ágnes tiszteletére. Budapest, ELTE TáTK

Fáber Ágoston (2005): Tőke, mező, habitus. A bourdieu-i társadalomelmélet alapfogalmainak kritikai bemutatása [szakdolgozat]

Fáber Ágoston (2007a): Pierre Bourdieu „politikai fordulata”. Replika, (58) 129–144.

Fáber Ágoston (2007b): A kapitalizmus új szelleme – a társadalmi egyenlőtlenségek új dimenziói. Elméleti áttekintés és kizsákmányolásalapú rétegződésmodell. Replika, (60) 147–162.

Fáber Ágoston (2008): Találkoznak-e a párhuzamosok a végtelenben? Pierre Bourdieu és Luc Boltanski kapitalizmusbírálata. Replika, (62) 109–125.

Fáber Ágoston (2009): Az igazság mint politika? Replika, szeptember, 111–125.

Fabiani, Jean-Louis (2010): Qu’est-ce qu’un philosophe français? Paris, Éditions de l’EHESS

Fabiani, Jean-Louis (2016): Pierre Bourdieu. Un structuralisme héroïque. Paris, Seuil

Fassin, Didier (2017): The endurance of critique, Anthropological Theory, Vol. 17 (1) 4–29.

Feyerabend, Paul (2002): A módszer ellen. (Ford.: Mesterházi Miklós–Miklós Tamás–Tarnóczy Gabriella.) Budapest, Atlantisz

Formel, Michel de–Albert Ogien (ed) (2011): Bourdieu, théoricien de la pratique. Paris, Éditions de l’EHESS

Foucault, Michel (1990): Felügyelet és büntetés. A börtön története.(Ford.: Fázsy Anikó–Csűrös Klára.) Budapest, Gondolat

Frank, Philippe (1949): Modern science and its philosophy. Cambridge, MA, Harvard University Press

Freund, Julien (1973): Luhmann Niklas, Soziologische Aufklärung. Aufsätze zur Theorie sozialer Systeme. Revue française de sociologie, (14) 1. 132–137.

Fuchs, Christian (2003): Some Implications of Pierre Bourdieu’s Works for a Theory of Social Self-Organization. European Journal of Social Theory, 6 (4) 387–408.

Garrigou, Alain (2012): Un jeune homme en colère. In: Mauger, Gérard (ed.): Rencontres avec Pierre Bourdieu. Bellecombes-en-Bauges, Éditions du Croquant

Gautier, Claude (2011): Critique et criticisme. De l’extériorité des points de vue chez Bourdieu. In: Formel, Michel de–Albert Ogien (ed.): Bourdieu, théoricien de la pratique. Paris, Éditions de l’EHESS

Grémion, Pierre (2005): De Pierre Bourdieu à Bourdieu. Études, 402 (1) 39–53.

Gruel, Louis (2005): Pierre Bourdieu illusionniste. Rennes, Presses Universitaires de Rennes

Habermas, Jürgen (1994): Technika és tudomány mint „ideológia”. (Ford.: Felkai Gábor.) In: Uő: Válogatott tanulmányok. Budapest, Atlantisz

Hadas Miklós (2002): A libido academica narcizmusa (Pierre Bourdieu: Férfiuralom). Replika, (47–48) 175–194.

Hadas Miklós (2006): Sok hűhó semmiért. Burawoy esete a szociológiával. Replika, (56–57) 229–244.

Heller Mária–Rényi Ágnes (2002): A nyilvánosság problematikája Pierre Bourdieu műveiben. In: Forrásvidékek. Társadalomtudományi tanulmányok Némedi Dénes 60. születésnapjára. Budapest, Új Mandátum, 273–292.

Hennis, Wilhelm (1996): La problématique de Max Weber. Paris, PUF

Honneth, Axel (2008): La société du mépris. Vers une novelle Théorie critique. (Éd. par Olivier Voirol. traduits: Olivier Voirol–Pierre Rusch–Alexandre Dupeyrix) Paris, La Découverte

Huszár Ákos (2008): A tudomány: köztudomány. Megjegyzések Burawoy közszociológiája kapcsán. Replika, (61) 1–10.

Jenkins, Richard (1982): Pierre Bourdieu and the Reproduction of Determinism. Sociology, 16 (2) 270–281.

Jenkins, Richard (1992): Pierre Bourdieu. London, Routledge

Jourdain, Anne–Sidonie Naulin (2011): La théorie de Pierre Bourdieu et ses usages sociologiques. Paris, Armand Colin

Karady, Victor (1976): Durkheim, les sciences sociales et l’Université: bilan d’un semi-échec. Revue française de sociologie, 17, 2.

Kim Kyung-Man (2009): What would a Bourdieuan sociology of scientific truth look like? Social Science Information 48 (1) 57–79.

King, Anthony (2000): Thinking with Bourdieu Against Bourdieu: A ’Practical’ Critique of the Habitus. Sociological Theory, 18. 417–43.

Lahire, Bernard (1998): L’homme pluriel. Les ressorts de l’action. Paris, Nathan

Lahire, Bernard (ed.) (2001): Le travail sociologique de Pierre Bourdieu. Dettes et critiques. Paris, La Découverte

Landry, Jean–Michel (2006): La violence symbolique chez Bourdieu, Aspects sociologiques, (13) 1.

Lane, Jeremy F. (2000): Pierre Bourdieu. A Critical Introduction. London, Pluto Press

Lebaron, Frédéric (2012) Pierre Bourdieu. Défense de l’autonomie et nouveau militantisme. Rencontres avec Pierre Bourdieu. In: Mauger, Gérard (ed.): Rencontres avec Pierre Bourdieu. Bellecombes-en-Bauges, Éditions du Croquant

Lebaron, Frédéric–Gérard Mauger (ed) (2012): Lectures de Bourdieu. Paris, Ellipses

Lescourret, Marie-Anne (2008): Bourdieu. Paris, Flammarion

Lévi–Strauss, Claude (2001): Strukturális antropológia, I. (Ford.: Saly Noémi.) Budapest, Osiris

Luhmann, Niklas (1970): Soziologische Aufklärung. Aufsätze zur Theorie sozialer Systeme. Opladen, Westdeutscher Verlag

Luhmann, Niklas (2006): Bevezetés a rendszerelméletbe. (Ford.: Brunczel Balázs.) Budapest, Gondolat

Mannheim Károly (1996): Ideológia és utópia. (Ford.: Mezei I. György.) Budapest, Atlantisz

Mannheim Károly (2000) A konkurencia jelentősége a szellemi élet területén. In: Uő:. Tudásszociológiai tanulmányok. Budapest, Osiris, 255–298.

Marx, Karl (1974): A tőke, III. (MEM 25). Budapest, Kossuth

Marx, Karl–Friedrich Engels (1959): A Kommunista Párt kiáltványa (MEM 4). Budapest, Kossuth

Mauger, Gérard (ed) (2012): Rencontres avec Pierre Bourdieu. Bellecombes-en-Bauges: Éditions du Croquant

Merton, Robert K. (1967): On Theoretical Sociology. New York, The Free Press

Merton, Robert K. (1961): Social Problems and Social Theory. In: Merton, Robert K.–Robert A. Nisbet (eds.): Contemporary Social Problems: an introduction to the sociology of deviant behavior and social disorganization. New York, Burlingame, Harcourt, Brace & World, Inc

Miklós Tamás (szerk.) (1997): Lakatos Imre tudományfilozófiai írásai. Budapest, Atlantisz

Mills, C. Wright (1967): The Sociological Imagination. Oxford, Oxford University Press

Mounier, Pierre (2001): Pierre Bourdieu. Une introduction. Paris, La Découverte

Müller, Hans–Peter (2006): Action et structure. La praxéologie de Pierre Bourdieu. In: Müller, Hans-Peter–Yves Sintomer: Pierre Bourdieu, théorie et pratique. Paris, La Découverte

Némedi Dénes (1996): Minek a történet? Replika, (23–24.): 8–67.

Némedi Dénes (2000): A szociológia egy sikeres évszázad után, Szociológiai Szemle, 10 (2.)

Némedi Dénes (2004): A kabil paradigma, Szociológiai Szemle, (3) 23–35.

Némedi Dénes (2005): Klasszikus szociológia 1890–1945. Budapest, Napvilág Kiadó

Némedi Dénes (2006): Miért központi része a szociológiának a cselekvéselmélet és miért nem? Vázlat policy.hu/ – PDF

Némedi Dénes (2006b): A civil társadalom és a társadalomtudományok. Megjegyzések Burawoy közszociológiai programjához. Replika, (54–55) 97–103.

Offerlé, Michel (1999): Engagement sociologique: Pierre Bourdieu en politique. Regards sur l’actualité, 248 (február), 37–50.

Ogien, Albert (2011): L’antinomie oubliée – ou la critique sociale a-t-elle besoin d’une théorie de la pratique. In: Formel, Michel de–Albert Ogien (eds.): Bourdieu, théoricien de la pratique. Paris, Éditions de l’EHESS

Pagis, Michal (2009): Embodied Self-reflexivity. Psychology Quarterly, Vol. 72, No. 3, 265–283.

Perreau, Laurent (2011): «Quelque chose comme un sujet». Bourdieu et la phénoménologie sociale in Michel de Formel–Albert Ogien (ed.) (2011): Bourdieu, théoricien de la pratique. Paris, Éditions de l’EHESS

Pinto, Louis (2001): Une sociologie militante. L’engagement politique de Pierre Bourdieu. Regards sociologiques, (22), 67–79.

Pinto, Louis (2002): Pierre Bourdieu et la théorie du monde social. Paris, Albin Michel

Pinto, Louis (2005): Années d’aprentissage. In: Mauger, Gérard (ed): Rencontres avec Bourdieu. Broissieux, Éditions du Croquant, 197–207.

Pinto, Louis (2007): La Vocation et le métier de philosophe. Pour une sociologie de la philosophie dans la France contemporaine. Paris, Seuil

Popper, Karl (1997): A tudományos kutatás logikája. (Ford.: Petri György–Szegedi Péter.) Budapest, Európa

Rényi Ágnes (2008): Érzelmes kutatás. Replika, (62) 127–154.

Sartre, Jean-Paul (2006): A lét és a semmi. Egy fenomenológiai ontológia vázlata. (Ford.: Seregi Tamás) Budapest, L’Harmattan – Szegedi Tudományegyetem Filozófia Tanszék–Magyar Filozófiai Társaság

Schinkel, Willem (2003): Pierre Bourdieu’s Political Turn? Theory, Culture and Society, 20, 6.

Schütz, Alfred (1998): Choisir parmi des projets d’action. In: Uő: Éléments de sociologie phénoménologique. Paris, L’Harmattan

Shapin, Steven–Simon Schaffer (1985): Leviathan and the Air-pump. Hobbes, Boyle, and the Experimental Life. Princeton: Princeton University Press

Swartz, David L. (2003): From critical sociology to public intellectual: Pierre Bourdieu and politics. Theory and Society, 32. 791–823.

Swartz, David L. (2013): Symbolic Power, Politics, and Intellectuals. The Political Sociology of Pierre Bourdieu. Chicago, University Of Chicago Press

Szabari Vera (2009): Bourdieu és „a tudomány”, Replika, (67) 79–97.

Szalai Erzsébet (2001): Gazdasági elit és társadalom a magyarországi újkapitalizmusban. Budapest, Aula

Touraine, Alain (1984): Le retour de l’acteur. Essai de sociologie. Paris, Fayard

Verdès-Leroux, Janine (1998): Le savant et la politique. Le terrorisme sociologique de Pierre Bourdieu. Paris, Éditions Grasset

Verdrager, Pierre (2010): Ce que les savants pensent de nous et pourquoi ils ont tort. Critique de Bourdieu. Paris, La Découverte

Wacquant, Loïc J. D. (1989): Towards a Reflexive Sociology. A Workshop with Pierre Bourdieu, Social Theory, 7, 1.

Wacquant, Loïc J. D. (2001): Further Notes on Bourdieu’s ’Marxism’. International Journal of Contemporary Sociology, (38) 1.

Weber, Max (1967): Gazdaság és társadalom. (Ford.: Józsa Péter.) Budapest, KJK

Weber, Max (1998a): A társadalomtudományos és társadalompolitikai megismerés objektivitása. (Ford.: Józsa Péter.) In: Uő: Tanulmányok. Budapest, Osiris

Weber, Max (1998b): A tudomány mint hivatás. (Ford.: Wessely Anna.) In: Uő: Tanulmányok. Budapest, Osiris

Wessely Anna (2005): Szocioanalízisben. BUKSZ, (17. (3.)

Jegyzetek

1 Ha ironikusan szeretnénk fogalmazni: az, hogy Parsons sokak számára fontos kiindulási pont lehetett, és ha C. Wright Millsnek (1967: 25–49) igaza van, talán nem kis részben érthetetlenségéből is adódhatott, hiszen mindenki beleláthatta azt, amit szeretett volna. Mills úgy látja, Parsons The social system című munkája felerészt szócséplés, negyven százalékban tankönyv-szociológia, és tíz százalékban valamiféle homályos ideológiai használatot tesz lehetővé.

2 Ez az oka annak, hogy az olyan kijelentések, mint hogy „Bourdieu erről vagy arról a dologról nem írt”, a tévedés reális kockázatával járnak. Egyetlen elméleti magból kiinduló, mégis szerteágazó munkásságának köszönhetően Bourdieu a szociológia legkülönbözőbb kutatási területein hivatkozható szerző – bár nem mindenütt egyformán jól használható. Hadas Miklós (2002: 175.) például arra hívja fel a figyelmet, hogy Bourdieu A férfiuralom című könyve megírásakor nagyvonalúan figyelmen kívül hagyta a feminista és genderkutatások újabb eredményeit és irodalmát, és ez az oka annak, hogy a férfikutatások szerzői ezt a munkát alig-alig tekintik a maguk szempontjából használhatónak.

3 C. Wright Mills a következő gyakorlatra hívja fel a figyelmet: a kutatóintézetekben az empirikus kutatás időben gyakran megelőzi az elméleti keretek feltárását, amelyek csak mintegy mellékesen, „szakirodalmi áttekintés” címszó alatt kerülnek egy-két fejezetnyi terjedelemben a konkrét vizsgálatot leíró részek elé, és nemritkán csak a kutatás során kapott eredmények bevezetésére, teoretikus alátámasztására szolgálnak (Mills, 1967: 69.).

4 Bourdieu cselekvők helyett következetesen ágensekről (agents) beszél, míg Boltanski megmarad a cselekvőnek (acteur) a szociológiában bevettnek számító terminusánál. Amint azt majd később részletesen is látni fogjuk, e tekintetben a két szerző közötti különbség abból adódik, hogy igen eltérően viszonyulnak az emberi cselekvés lehetőségeihez és a cselekvő egyén kompetenciáihoz. A két fogalom elkülönített használata a továbbiakban többé-kevésbé következetesen érvényesül.

5 Érdekes az a mód, ahogyan Berger és Zijderveld a 19. század közepétől napjainkig végigtekintik, hogy mely elméleti vagy politikai ideológiai keretekben, mely csoportok töltötték be az episztemológiai elit szerepét: Marxnál a proletariátus, Leninnél a kommunista párt, Rosa Luxemburgnál a később harmadik világnak nevezett gyarmati népek, a második világháború utáni marxista irányzatok esetében a szegények, Gramscinál az értelmiség, Mannheimnél a „szabadon lebegő” értelmiség, Freudnál a pszichoanalízisen átesettek közössége, a posztmodern elméletek művelői számára pedig – állapítják meg a szerzők némi iróniával – mindazok, akik a posztmodern elméletek zsargonját magukévá tették (Berger–Zijderveld, 2009: 57–62.).

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 494 7

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence 2.0