dr. Földes István

EGY MAGYAR KUTATÓORVOS A

XX. SZÁZADBAN

Copyright © dr. Földes István , 2025

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó K t.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-293-0

Szöveg © dr. Földes István 2025

Előszó helyett

Olyan korszakban éltem, amikor – korábbi időszakokhoz képest – a társadalmi, gazdasági, tudományos stb. fejlődés hallatlanul felgyorsult, az egész világ átrendeződött. Talán nem túlzás azt állítani, hogy az elmúlt hatvanegynehány esztendő alatt oly sok változás ment végbe világszerte és hazánkban is, amennyihez azelőtt évszázadokra volt szük ség. Régóta gondolok ezért arra, hogy esetleg érdemes volna élettörténetemet megírni. Korántsem irodalmi jellegű

me moárra gondoltam, hanem őszinte önéletrajzra – abban a reményben, hogy tanulságul szolgálhat; ha másoknak nem, gyermekeim számára. Irodalmi jellegű írásra egyszerűen már csak azért sem gondolhattam, mivel nem vagyok író. Igaz: napjainkban számos, nem írótól származó önéletrajzi írás jelenik meg, magam is jó néhányat végigolvastam; volt közöttük, amelyik tetszett, és volt olyan is, amelyik nem tudott lekötni. Másrészt viszont van némi gyakorlatom az írásban, hiszen a mai napig 205 orvosi közleményem jelent meg, közöttük számos könyvfejezet, igen sokat lektoráltam is ilyen írásokat. Van tehát tapasztalatom az írásban, sőt szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy az orvosok között jó stílusban publikáló kollégaként tartanak nyilván. Mégis úgy gondoltam, értelmetlen lenne irodalmi babérokra pályázni, de az indítéknak, hogy megírjam életemet, végül is nem tudtam ellenállni.

Hozzákezdtem tehát a napokban avval az elhatározással, hogy úgy írom meg életemet, ahogyan az az én tudatomban rögződött, szépítés nélkül, őszintén. Persze az ilyen jellegű önéletrajzi írásnak is megvannak a maga – nem is kis – nehézségei. Őszinte önéletrajzot ugyanis nem lehet úgy írni, hogy az író – szándékától függetlenül –

meg ne bántsa embertársait, hiszen azok úgy szerepelnek az írásban, ahogyan az író látta őket. Közöttük számos ismert, még élő személy is szükségszerűen színre lép. És ott vannak a családi élet in imitásai, a szexualitással kapcsolatos problémák stb., amelyekről nem igen szoktak megemlékezni, bár igencsak fontos szerepet játszanak az ember életében. Úgy döntöttem, hogy vállalom ezeket a nehézségeket

annak tudatában, hogy ez egyáltalán nem hősi vállalkozás, hiszen írásom – gondolom – úgysem kerül nyilvánosságra. Imádott amra hagyom, Ő biztosan meg fog érteni, és az Ő belátására bízom, mit tesz vele.

Még csak annyit: soha nem vezettem naplót, így hát írásom ban bizonyára lesznek kronológiai pontatlanságok, tévedések. Nem hiszem azonban, hogy ezek lényegesen befolyásolnák írásom lényegét.

Lássunk tehát neki, remélem be tudom fejezni, bár tudom: hosszú ideig fog tartani, amíg végére jutok – de úgy érzem, még elég jó tes i és szellemi kondícióban vagyok.

Budapest, 1987. augusztus l9.

Első emlékeim – korai éveim – családom 1921. december 12-én születtem Budapesten, egy Teréz körú i szépen berendezett lakásban élő, jól szituált polgári zsidó család második gyermekeként. Születésem – mint hallottam később – apámnak némi csalódást okozott, két és fél évvel előttem született Mihály bátyám után ugyanis mindenképpen lánygyereket szeretett volna, el is nevezett előre Editnek. Tekintettel azonban arra, hogy anyám születésemkor éppen kétoldali tüdőgyulladásban szenvedett, ami akkor, az an ibio ikus éra előtt még többnyire fatális kimenetelű

betegség volt, nagy kegyesen megbocsátotta anyámnak, hogy ismét út szült (vagy négykilósat), és Istvánnak neveztek el. A családban azonban mindig Pista voltam, sőt mivel anyám egyik öccse is a Pista névre hallgatott, én lettem a családban a Kispista, és így lett születésem után nagybátyám a Nagypista.

Érdekes, hogy első emlékem életemről orvosi vonatkozású: Egy elegáns polgári szoba díványán fekve alvás után arra ébredek, hogy egy gyönyörű, nagy, piros-fehér pöttyös labdát nyújtanak felém szüleim. Jobb combomon nagy kötés volt, amit egy felvágott kelés okán tettek rám a sebészeten. A labdát fájdalomdíjként és azért kaptam, mivel az orvosnál – mint mondták – „hősiesen” viselkedtem.

Úgy két, két és fél éves lehettem.

Családi környezetemre vonatkozóan csak nagyszüleimig tudok visszatekinteni. Dédszüleimet nem ismertem, sőt apai nagyszüleimet sem, születésemkor már ők sem éltek. Apám származásáról sem sokat tudok, csak annyit, hogy valahol a Nyitra völgyében, Mocsonokon (ma Csehszlovákiához tartozik) született 1886-ban, szülei ott – ahogy hallottam – nagyon egyszerű falusi emberek voltak. Gyermekeiket azonban iskoláztatták, pedig vagy hatan voltak testvérek. Hogy pontosan mikor került apám Budapestre, nem tudom. Azt sem tudom, mikor lett Fischer Ferdinándból Földes Nándor, születésemkor azonban már így hívták. Kereskedelmi iskolai (abban az időben ilyen is volt) érettségit szerzett, jól beszélt németül, és talán valamit franciául is tudott. Mindig csodálkoztam, és talán

soha nem fogom megérteni, hogyan lett egy egyszerű, biztosan primitív környezetből származó falusi zsidógyerekből néhány év alatt viszonylag művelt, olvasott (bár mai megítélésem szerint ez az

„olvasottság” bizony felületes és hiányos volt), igazi városi „világ ”.

Mert az volt! E sorok írásakor 66-ik évemet taposom, de apámnál elegánsabb – gyermekkori sétáinkon elefántcsontnyelű sétabotját forgató –, szellemesebben társalgó „urat” nem sokat ismertem. Ha –

mondjuk – a Horthy úk társaságában jelent volna meg, mindenki természetesnek tartotta volna, hogy közéjük tartozik. Ebéd után mindig leheveredett a díványra egy fél- vagy háromnegyedórás ejtőzésre. Soha egyetlen gyűrődést ez nem okozott príma angol szövetből készített ruháján. Olyan eleganciával tudott tíz llér borravalót adni, hogy úgy köszönték meg, mintha az Anker palota tulajdonlevelét nyújtotta volna át.

Életformáját úgy jellemezhetem a legjobban, ha egy átla gos

„munkanapját” leírom. Reggel kilenc, fél tíz körül jelent meg valamelyik kávéházban, elfogyasztotta komplett reggelijét – közben átnézve a napilapokat –, majd besétált a belvárosba, úgynevezett

„üzle i” útra. Ez az üzle i út abból állt, hogy felkereste egy-két belvárosi iparvállala i központ vagy nagykereskedés főnökének az üzletben tevékenykedő, vagy ott csak szépelgően reprezentáló, lehetőleg csinos feleségét, kellemes és szellemes társalgást folytatott velük, udvarolgatott, míg azok meg isztelve érezték magukat, hogy férjeiket rábeszéljék arra, hogy valamilyen nagyobb biztosítást kössenek az apám által képviselt biztosító társasággal (ez emlékezetem szerint a magyar-francia, majd a Fonciere társaság volt). Apám, az elegáns világ tehát biztosítási ügynök volt, ám soha nem foglalkozott kis emberek pi iáner kis biztosításaival, soha nem kopogott be ismeretlen emberekhez, hogy rábeszélje őket biztosítási üzletekre. Ez méltóságán aluli lett volna. . Ami az ő saját kiadásaira kellett, ezekkel az egy-két órás napi látogatásokkal is összehozta, a többivel meg nem törődött. E fáradságos munka után úgy fél kettő

körül hazasétált, a feleség azonnal tálalta a legalább két, de inkább három fogásból álló ebédet, aminek feltétlenül forrónak kellett lennie. Az ebéd minőségének beható elemzése és a napi újság-szenzációk megtárgyalása után az asztalnál elkészítette az annak idején használatos üveglombikban a feketekávét. Ennek

elfogyasztása után következett a már említett ejtőzés a díványon, majd újra útra kelt, hogy a délutánt valamelyik kávéház kártyaszalonjában töltse; römizett, bridzselt vagy alsózott. Fiatal középiskolás koromban, ha nyári vasárnapokon egyszer-egyszer elvitte ait strandolni, többször láttam kártyázni, a későbbiekben magam is bridzseltem vele néhányszor. Nála kellemesebb, szellemesebb kártyapartnert nem tudok elképzelni. De ugyanilyen szellemesen sakkozott, remekül futballozott, még 50 éves korában is láttam balszélsőt játszani a biztosítótársa ság old-boy csapatában.

Talán hat éves lehettem, amikor először vitt ki egy futballmeccsre, természetesen a Hungária ú i pályára, hiszen nagy Hungária- (előtte

– mint ma – MTK-) drukker volt. Emlékszem, ez a meccs egy Hungária-At ila (a Pécs csapata volt) bajnoki mérkőzés volt. A Hungária éppen akkor tért vissza egy sikeres dél-amerikai túráról; az ott tanult trükköket bemutatva 6:0-ra győzött – így lettem egy életre Hungária (MTK) drukker. Erről még csak annyit, hogy ha ma vele mehetnék meccsre, bizonyára gyakrabban járnék (bár egyszer-egyszer ma is kimegyek), olyan élvezetesen és hozzáértően kommentálta a pályán történteket és a csapatokkal kapcsolatos pletykákat.

A délutáni kártyapar i után ismét hazatért vacsorázni, majd – ha nem volt színházi vagy hangversenyprogramja – következett az es i, a délutánihoz hasonló újabb kártya program. Csak ritkán fordult elő, hogy az estéjét otthon töltötte. Apám számos testvérét, azok családját, számos apai ági unokatestvéremet jóformán nem ismertem. Tudom, hogy egyik bátyja (Móric) egy nagy pes i bank igazgatója volt, lakásukon azonban soha nem voltam, apai unokatestvéreimet meg sem ismerném, ha az utcán elmennének mellettem.

Sokkal többet tudok anyám családjáról. Anyai nagyapám, Lányi Emil (azelőtt Löwenbach) Makón született. Fogalmam sincs, szülei mivel foglalkoztak. Apámhoz hasonlóan nagyapám is első generációs városi „világ ” volt. Kitűnően beszélt németül, valamit franciául, művésze volt a hivatalos fogalmazványok készítésének; még közvetlen a felszabadulás után bekövetkezett halála előtt néhány nappal is hallottam halálos ágyán valami ilyesmit diktálni. Nehéz ma megállapítani, hogy pontosan mivel is foglalkozott. Annyit biztosan tudok, hogy 50 éves korában, Rákóczi ú i hat szobás lakásában

közölte feleségével és négy gyermekével (az ötödik az első

világháborút követő ún. spanyol in luenzajárvány áldozata lett), hogy ő már eleget dolgozott, most már tartsa el a családja. Ez annál is inkább különös volt, mivel az igen szépen berendezett hatszobás lakáson, némi ezüstkészleten és értékesebb berendezési tárgyon kívül semmi vagyona nem volt, viszont tökéletes egészségi állapotnak örvendett. Elhatározásához azonban haláláig hű maradt, önkéntes

„nyugdíjba menetele” után még vagy 25 évig élt anélkül, hogy bármiféle érdemleges tevékenységet folytatott volna. Amennyire a családi beszélgetésekből emlékszem, „nyugdíjba menetele” előtt bizonytalan bankügyletekkel, tőzsdézéssel, külföldi cégek hazai képviseletével hozta össze a jó polgári életmódhoz, gyermekei iskoláztatásához szükséges anyagiakat. Gyakran átruccant 1-2 napra Bécsbe egy kis kártyacsatára és talán egyéb kalandokra is. Rengeteg érdekes történetet mesélt unokáinak, ezeknek többnyire ő maga volt a hőse. Csak példának hadd álljon itt egy ilyen története. Érettségi vizsgáján – mint mesélte – vizsgáztatója igen ellenségesen, undokul viselkedett irányában, ezért Arany János Toldiját elemezve az alábbi sorokat idézte feleletében, persze hangsúlyozottan vizsgáztatójához fordulva: „Szép öcsém, be nagy kár, hogy apád paraszt volt, s te is az maradtál!”

Amilyen jelentéktelen szerepet játszott nagyapám önkén tes visszavonulása után a családban, olyannyira meghatározó egyénisége, szellemi és gyakorla i irányítója volt családjának nagyanyám, Kohn Emília. Igazi nagy egyéniség volt, kiváló képességekkel.

Fiatal

korában

csodálatosan

mintázott

porcelánedényeket festett (csészéket, tányérokat, kulacsokat stb.) igazán művészi, ízléses kivitelben. Látogatóimnak ma is büszkén mutogatom egy-két, a történelem viharában megmaradt ilyen alkotását anyai örökségemből. Lánygyer mekeit a munkába bevonva gyönyörű gobelineket készített. Néhány ilyen gobelin fotel ma is lakásom féltve őrzött kincse. Nem tudom, honnan örökölte tehetségét, de kiváló gene ikai adottságait mutatja talán az is, hogy valamennyi útestvére is kimondottan tehetséges ember volt. Egyik bátyja, Pap Dávid, a maga idejében igen tekintélyes jogász, közéle i fér ú, Jászi Oszkár közeli barátja volt, személyesen már nem volt alkalmam ismerni. Másik bátyja (Pap Lőrinc) a Kereskedelmi Bank

nagyhatalmú igazgatója volt, megrögzött agglegény. A hatszobás Rákóczi ú i lakás utolsó, közvetlenül a fürdőszobába is nyíló szobájában lakott, de csak aludni járt haza, a családdal nem igen érintkezett, otthon mord ember volt. Csak velem tett kivételt, szeretett reggeli borotválkozása, isztálkodása közben velem a fürdőszobában társalogni (7-9 éves lehettem). A családdal is közölte, hogy egyedül a Kispistával érdemes a családban szót váltani. Feltűnik Kellér „Bal négyes páholy” című regényében, amint éppen egyedül állja a bankot (ha jól emlékszem) a lipótvárosi kaszinóban egy izgalmas chemin csata végén. Sajnos, viszonylag atalon halt meg ileusban (bélcsavarodás). Későn közölte, hogy már több mint egy hete nem volt széklete és már nem lehetett megmenteni. Nagyanyám harmadik útestvére (Pap Jakab, Kóbi bácsi) korántsem volt olyan jeles közéle i fér ú, mint testvérbátyjai, de a családi tehetséget mutatja, hogy azért biliárd világ- vagy Európa-bajnok volt, oszlopos tagja a magyar világbajnok csapatnak. Mással nem is igen foglalkozott, de kellemes, kedves ember volt. Élete tragédiája az volt, hogy i ú felesége (Hettyei Hettyey Izabella) első (és utolsó) szülése után agyvérzés következményeként teljesen megbénult, ezt követőleg vagy 30 évig feküdt tehe tetlenül ágyában. Természetesen Iza néni családja ezt isten büntetéseként könyvelte el, amiért házasságra lépett egy zsidó úval. Kóbi bácsi becsületesen kitartott mellette. A negyedik útestvér (Bertalan) atal korában kiment Ame rikába, soha semmi életjelt nem adott itthon maradt családjának; annyit hallottunk róla – persze nem biztos, hogy ez igaz –, hogy kint meggazdagodott, valamilyen műbélgyárat létesített. Nagyanyámnak leánytestvére is volt (de lehet, hogy ő nagyapám testvére volt), Lena néni. Vele nem igen volt a családnak kapcsolata. Tudom, hogy népes családjából egyik unokája Somló Tamás neves lmrendező és operatőr. Életemben nem beszéltem vele két mondatot, egyáltalán nem ismerem.

Mindezt – kissé talán túlzott részletességgel – egyáltalán nem családom iránt érzett holmi büszkeségtől indíttatva vetettem papírra, hanem pusztán azért, hogy családi környe zetemet – a légkört, amelyben életem első éveit töltöttem – legalább körvonalaiban jellemezzem.

Anyai nagyszüleim öt gyermeke közül édesanyám (Etelka) volt a legidősebb. Alacsony termetű, barna szemű, hosszú bar na hajú, formás, úi elfogultság nélkül állíthatóan igen szép nő volt.

Kétségkívül ő volt a legszebb, életsorsát tekintve viszont a legbalszerencsésebb Lányi lány. Nagyanyám valamennyi gyermekét taníttatta zenére is. Anyám zongorázott. Nem lehetett tehetségtelen, mivel felvették a Zeneakadémiára (ez abban az időben sem volt könnyű), ahol Bartók Béla tanítványa lett. Közismert, hogy Bartók nem sok tanítványt vállalt, ezért az a tény, hogy anyámat vállalta, igazolja, hogy ígéretes zongoristának tartotta. A Zeneakadémia III.

emeletén van egy ún. Bartók terem, ennek a falán egy tabló, a Bartók-tanítványok névsorával. Büszke vagyok rá, hogy ott szerepel közöttük Lányi Etel. Anyám egyébként úgy mesélte, hogy Bartókot tanítványai általában rajongásig szerették, érdekes módon viszont Kodályt nem igen szívelték. Zeneakadémiai tanulmányait azonban korai férjhezmenetele, majd szülései miatt nem fejezte be teljesen, a későbbiekben reumás kézbántalmai és a mindennapi megélhetési gondok miatt nem is gondolhatott zongorázásra (nem is volt zongoránk), így elvetélt zongorista-tehetség maradt. Fiatal lány korában anyjához hasonlóan ő is igen szépen kézimunkázott. Férjhez menetele idejében úgynevezett jó partynak számíthatott. Nem meglepő tehát, hogy az abban az időben ugyancsak jól szituáltnak tűnő, elegáns és rendkívül vonzó atalemberrel – ami kétségtelenül jellemző volt apámra – házasságra lépett. Kevés ennyire ellentétes jellemű ember kötött – úgy vélem – házasságot. Amint apámra a könnyedség, könnyelműség, csapodárság, egyik napról a másikra élés (carpe diem!), sőt családja iránt bűnös felelőtlenség volt a jellemző, ugyanannyira anyám a családja (gyermekei) irán i minden áldozatra kész, önfeláldozó, felelősségteljes, körültekintő, néha talán túlzottan is aggályos ember mintaképe volt, akit a sors kevés humorérzékkel áldott meg. Ebből adódik, hogy apámat szerettem, de mint embert becsülni soha nem tudtam, és időnként nem is voltam vele hajlandó érintkezni. Anyámat, szegényt viszont szívből szerettem, és nagyra becsültem. Életemben – amon kívül – ő állt hozzám legközelebb.

Nem véletlen tehát, hogy két ilyen különböző jellemű, életfelfogású ember házassága nem lehetett tartós. Az első házasévek – a két szép, egészséges

ú születésének szenzá ciójával – még eldöcögtek

valahogy. Körülbelül 6-7 éves koromban azonban bekövetkezett a szükségszerű válás. Az elegáns Teréz körú i lakást felszámolták, apám albérletbe vonult – és vagy tíz évig, második házasságáig így is élt, anyám pedig a két ával „visszament a mamához”, a Rákóczi ú i hatszobás lakás szélső szobájába, ahol vagy 2-3 évet töltöttünk. A gazdagon berendezett Teréz körú i lakásból csak néhány szép perzsaszőnyeg, egy szobára való (igaz, igen szép) bútor, néhány gobelin fotel maradt meg, ebek harmincadjára került anyám Bösendorfer versenyzongorája is (ezért nem volt a későbbiekben zongoránk). Anyám természetesen a válás feltételeként kötötte ki, hogy két a nála maradjon, ebbe apám könnyedén és készségesen beleegyezett.

Természetesen felmerült, sőt fenyegetően jelentkezett a válással kapcsolatban az a nem kis egzisztenciális probléma, miből fogunk (mármint anyám és két a) megélni? Igen súlyos gond volt ez akkor, hiszen apámnak, mint biztosítási ügynöknek nem volt megfogható, rendszeres jövedelme, és a fen iekben körvonalazott személyiségi jellemzői miatt arra sem lehetett számítani, hogy rendszeresen fogja támogatni volt családját – bár a maga módján szerette ait, sőt egyenesen büszke volt rájuk. Anyám pedig – mint a féle „jó házból való úrilány” – a zongorázáson és a házi munkán kívül végül is semmihez sem értett. Ez a súlyos probléma egészen erede i módon nyert „megoldást”. A felszámolt nagy lakás értékesítéséből és a még mozgósítható anyagi tartalékokból apám megvásárolta a körú i Royal szálloda alagsorában lévő, igen szépen és elegánsan berendezett fér és női fodrászüzlet fél bérle i tulajdonjogát és ettől kezdve anyám lett a Fritsch Frigyes és tsa fodrász-üzletben a „tsa”.

Fritsch Frigyes jóindulatú, isztességes, üzle i érzékkel azonban egyáltalán nem rendelkező sváb borbély volt.

Ő látta el a „cég” szakmai irányítását, úgy, hogy maga is aktívan dolgozott, anyám kezelte a pénztárt, és ellátta az adminisztratív teendőket. Örökre megmarad az emléke zetemben, hogy Fritsch bácsi a pénztárkönyvbe, a kiadás rovatba következetesen „hászbér” és

„söbrü” beírásokat eszközölt. Mai szemmel egy első osztályú szálloda igazán elegáns fodrászüzlete biztos anyagi bázisnak tűnik, a megoldás szót azonban a fen iekben azért tettem idézőjelbe, mivel

abban az időben, a harmincas évekre jellemző depresszióban ez az anyagi bázis igencsak szűkös és ingatag volt.

Anyám testvérei és azok családjai szervesen hozzátartoztak életemhez. Az öt testvér közül anyám után Erzsébet szüle tett. Bözsi néném Radványi Géza újságíróhoz, a Pes i Hírlap hirdetési rovatának egyik vezető munkatársához ment feleségül. Anyám testvérei közül kétségtelenül Bözsi néném állt hozzám a legközelebb, ő volt az egyetlen a családban, aki melegszívűen törődött az apai segítség nélkül nevelődő, felnövő, igen szűkös anyagi körülmények között élő

unokaöccseivel. Csaknem minden évben meghívott Mihály bátyámmal együtt néhány hétre nyaralni, eleinte többnyire a Balaton mellett vakáció idejére bérelt üdülőhelyi lakásba, a későbbiekben szép mátyásföldi villájukba, ahol a harmincas évek közepétől laktak.

Bözsi néném egész életében „háztartásbeli” volt, csak a felszabadulás után dolgozott néhány évet isztviselőként. Hosszú élettel áldotta meg a sors, 1986-ban halt meg; 89 éves korában. Idős korában is gyakran, csaknem minden héten meglátogattam. Férje, Géza nagybácsim igen családszerető, melegszívű, segítő szándékú, szivarozó ember volt, aki – amikor éppen nem volt télikabátom –

saját maga hozta a karján, hogy ne fagyjak meg tél idején. Sajnos azonban a sok jót, anyagi áldozatot hihetetlen rossz modorban, kifejezetten undok modorban cselekedte. Így hát nagyra becsültem, de igazán szeretni nem lehetett, inkább mindig féltem tőle egy kicsit.

Persze ő is tudta – gondolom –, hogy a Földes úk jó társaságot biztosítanak gyermekei számára. Emlékszem, egyszer Jancsi a (egy évvel volt atalabb nálam) leesett Mátyásföldön biciklijéről, és csúnyán felsebezte magát. Hirtelen haragjában Géza bácsim – éppen náluk vendégeskedtem, mint oly sokszor – durván megbántott. Én erre megsértődve azonnal hazamentem és néhány hé ig nem kerestem fel őket. A Radványi gyerekeknek persze nagyon hiányoztam, és Bözsi néném sürgető kérdésére, hogy miért nem töltöm velük a jó levegőn a hét végét, azt feleltem, hogy olyan súlyos inzultus ért, amit nem tudok „csak úgy” elfelejteni és megbocsátani.

Géza nagybácsim elképesztően sivár modora mögött megbúvó igazi emberi nagyságára jellemző, hogy ezek után felkeresett lakásunkon (12-13 éves lehettem), hangsúlyozottan ünnepélyesen bocsánatot kért, és megkért, hogy a továbbiakban ismét töltsem velük – amikor csak

tehetem – a szabad hétvégeimet. Szegény Géza bácsim 1944 őszén, közvetlenül a nyilasok hatalomra kerülése után egyszerűen eltűnt, amikor a családjának valami élelmet próbált szerezni. Természetesen mit sem számított, hogy az I. világháborúban tartalékos főhadnagyként nagy ezüst vitézségi éremmel tüntették ki. Így már sohasem fogja megtudni, hogy rajta keresztül tanultam meg egy életre azt, hogy embertársaimat nem ilyen vagy olyan modoruk, hanem tetteik szerint helyes és szükséges megítélni.

A két Radványi gyerek elválaszthatatlanul hozzátartozik i úságomhoz, hiszen rengeteget voltunk együtt. Jancsi öcsém gyermekkorában igen melegszívű ú volt; sokszor előfordult, hogy például csak akkor volt hajlandó apjával a cirkuszba elmenni, ha az a Földes úkat is magával viszi, vagy ajándékokat – mondjuk karácsonykor – csak úgy fogadott el, ha mi is kaptunk valamit.

Igyekezett tehát az anyagi lehetőségeink különbözőségéből adódó, számunkra gyakran fájdalmas hátrányokat a maga módján kisebbíteni. Szándékosan írtam, hogy fájdalmas. Egy gyerek számára ugyanis valóban fájdalmas, ha látja, hogy unokaöccsének van biciklije, neki nincs; az unokaöcs tanulhat zenét, neki nincs módja rá; az tanulhat vívni, neki megint csak nincs rá lehetősége stb. Jancsi az iskolában nem volt jó tanuló, inkább gyengén közepes. Érettségije után Csepelre került a Weiss Manfréd gyárba szerszámkészítő

tanulónak – egyetemi felvételre az akkori zsidótörvényes világban nem is gondolhatott –, ott valahogy kapcsolatba került a munkásmozgalommal. Később a munkaszolgálatból is meglógott, és illegálisan élt Budapesten, még az ostrom idején is. Ilyen előzmények után 1945-ben ő volt családunkban az első, aki a Kommunista Párt tagja lett (lehet, hogy munkásmozgalmi tevékenységét illegális párttagságnak is elismerték, ezt nem tudom biztosan), kisebb-nagyobb kitérők után a Külügyminisztériumba ke rült, ahol – már 1956 után – szédületes karriert futott be. Volt protokollfőnök, végül nagykövetünk az USA-ban. Magas funkciókba kerülésén igen sokat gondolkodtam, hiszen i úkorunkban, középiskolás tanulmányai idején egyáltalán nem mutatott kiemelkedő képességeket, bátyámmal együtt inkább kicsit lassú felfogásúnak tartottuk. Igaz viszont, hogy – mint kiderült – ő készült a családban egyedül céltudatosan a felszabadulás utáni időkre, előre tanult pl. oroszul, a

későbbiekben más nyelveket is megtanult. Végül is magas funkciókba kerülését a magam számára feltétlen megbízhatóságával, a párt és rendszerünk irán i feltétlen hűséggel magyaráztam. Ilyen előzmények után derült égből villámcsapásként ért engem is, édesanyját és húgát is, hogy az 1960-as évek közepén vagy inkább végén aktív magyar nagykövetként Washingtonban „menedékjogot”

kért és persze kapott is. Erre a rejtélyre ma sem tudok magyarázatot.

Az ügy – a maga idején – komoly poli ikai szenzáció volt, itthon „in contumaciam” hazaárulás vádjával halálra ítélték, ő az USÁ-ban valahol délen egyetemi tanárként éldegél. Hallomásból tudom – én magam disszidálása óta közvetlen kapcsolatba nem kerültem vele1 –, hogy bigottan vallásos lett (nem tudom, milyen vallás hívője), több

„leleplező” könyvet írt, amelyeket soha nem láttam, olvastam. Az ügy érdekessége számomra az is, hogy legjobb tudásom szerint soha nem szerzett egyetemi végzettséget, de ez – úgy látszik – az USA-ban nem akadálya annak, hogy egyetemi tanár lehessen.

A másik Radványi gyerek Marika unokahúgom. Ő hét évvel atalabb nálam, neki még a születésére is emlék szem. Abban az időben ugyanis általában még nem kór házban, szülőotthonban szültek az anyák, hanem bába közreműködésével otthon. Jól emlékszem, hogy a Rákóczi ú i lakásban milyen sürgés-forgás volt, mikor Bözsi nénim odajött Molnár utcai lakásukból a szülést lebonyolítani. Mi, nagyobb úk, a nagy lakás egyik távolabbi szobájában vártuk az esemény bekövetkeztét, ami rendben meg is történt. Én rögtön kijelentettem, hogy ez a lány pedig a feleségem lesz. Feleségem természetesen nem lett, de mind a mai napig szívemhez legközelebb álló rokonom, akivel soha egy hangos szóváltásom nem volt, és aki számára – legalábbis úgy érzem – én is saját családján (férje, gyermeke, unokái) kívül a legtöbbet jelentem.

Marika a felszabadulás után ment férjhez Bognár Lászlóhoz, egy egyszerű városházi al iszt ához. A jófejű „proligyerek” élete is jól példázza a felszabadulás utáni élet társadalmi mozgásait. Az igen „jó dumájú”, sokat olvasott atalember a felszabadulás után ÁVH-s iszt, majd onnan történt kiebrudalása után gyári középvezető, később pedig főiskolai tanár lett a Kandó Kálmán főiskolán. Ma is (1987) gyakran hívom meg a vezetésem alatt álló intézetbe gazdaság-poli ikai jellegű előadások tartására, aminek mindig szívesen tesz

eleget.

Marika

nyugdíjazásáig

szövetkeze i

könyvelőként,

főkönyvelőként dolgozott. Mindketten párttagok, sőt hosszú évekig alapszervi párt itkárok voltak (persze Laci írta meg mindig Marika beszámolóit is). Egy úgyermekük, Mátyás, egy ú és egy lány unokájuk van.

A harmadik Lányi gyerek – Jenő – 1919-ben halt meg a nagy

„spanyol” in luenzajárványban, személyesen ezért nem is merhettem.

A negyedik Lányi gyerek Margit volt. Míg anyám zongorázni tanult, Margit néném hegedűművésznek készült. Az is lett! Egy nála jóval idősebb német zenészhez ment férjhez, aki Halle an der Saaléban volt a városi zenekar vezető karmestere. Természetesen kiment vele, és ott számos sikeres koncertet adott. Emlékszem a német újságokban megjelent szép kri ikákra. Én soha nem jártam náluk Halléban, Mihály bátyám egy nyarat náluk töltött. Hitler uralomra jutása után nem sokkal Margit néném hazajött, nem akart – úgy tudom – „árja”

férjének jelenlétével kellemetlenséget okozni. Férje ezután nem sokkal később öngyilkos lett. Hazatérte után Margit néném – még a felszabadulás után is – játszott több zenekarban, elismerten jó hegedűs, többnyire szólamvezető volt, igazi tehetségét azonban zenepedagógusként bontakoz tatta ki. A Zeneakadémia hegedűszakos tanára lett, elismer ten a legjobb; nyugodtan állíthatom, hogy a mai ismert hegedűművészek nagy többsége (közöttük pl. Szenthelyi, Éder, Kóté) az ő tanítványa volt, akik ma is hálásan gondolnak rá2. Kiváló zenepedagógusi kvalitásait elismerve őszintén meg kell írnom, hogy más „emberi” vonatkozásokban korántsem tudom ily pozitívan értékelni. Valahogy nem igen volt benne ún. családi érzés. Bár Németországban kitűnő anyagi körülmények között élt, soha nem jutott eszébe, hogy igen szűkösen élő unokaöccseinek valamilyen ajándékkal (esetleg egy rendes ruhával vagy cipővel) kedveskedjen.

Hajlamos volt szélsőségekre. Hosszú évekig „adven ista” őrületbe esett, persze egy hímnemű lelkipásztor hatására. Gyermeke nem volt.

Nemrég halt meg. Örökségéből engem is, Marika unokahúgomat is (mi voltunk egyetlen itthon élő rokonai) kitagadott, mindenét egy vadidegen házaspárra, egy tanítványa szüleire hagyta, akik, úgy látszik, a befolyásolható öreg hölgyet teljesen hatásuk alatt tartották.

Pedig volt idő, amikor a nagyanyai ilalom ellenére, hogy tudniillik Margittal a családnak nem szabad szóba állni – mivel vele szerinte

nem megfelelően viselkedett –, én voltam a családban az egyetlen, aki ezt a ilalmat tüntetőleg nem voltam hajlandó elfogadni, és rendszeresen látogattam. A késői éveiben lezajlott számos betegsége alkalmából is mindig gondoskodtam meg felelő ellátásáról, orvosprofesszori

rokonként

történő

kezeléséről.

Marika

unokahúgom is rendszeresen hordott neki kosztot, amikor már nemigen tudta ellátni magát. Igen, az emberek különbözőek, egy családon belül is. Nem jelentős esemény, de – mint kuriózumot –

megemlítem, hogy az örökösök „nagylelkűen” felajánlották, hogy ha Margit néni holmijából valamire igényt tartanánk, természetesen miénk a vásárlási előjog. Mondanom sem kell, hogy nem volt kedvem a vásárláshoz – és egyáltalán az örökösökkel történő érintkezéshez.

De tudtam, hogy a lakásban van két szép gobelin fotel, melyeknek gobelinjét nagyrészt Anyám és Bözsi néném öltötték. Így ezeket néhány ezer forintért megvásároltam, szépen rendbe hozattam; még gyermekeim lakásának is díszei lesznek.

A legkisebb Lányi gyerek Nagypista volt. Érettségije után a bankszakmába került isztviselőként. A Herzog M. L. bankházban dolgozott (a Herzog család a Weiss Manfred családdal volt közeli rokonságban), gimnazista koromban már cégvezető volt. Abban a világban, amelyet a „havi 200 pengő x-szel az ember könnyen viccel” dalszöveg jellemzett, igazán jól szituált atalembernek számított. Hosszú ideig agglegényként élte az akkori úgynevezett társaságbeli atalemberek meglehetősen gondtalan életét. Eljárt

„vadevezni” a Dunára, kitűnő, első osztályú kardvívó volt; emlékszem egyszer egy csapatversenyen a legendás Kabos Endrét is legyőzte. Jó anyagi helyzete ellenére neki sem jutott soha eszébe, hogy meglehetősen szűkösen élő unokaöccseinek néhány pengő zsebpénzt adjon. Rövid ideig tartó első házassága után második – sikeresnek mondható – házasságából egy ú született, János. Jellemző, hogy az egyre inkább német befolyás alá kerülő, fasizálódó, majd zsidótörvényes világban gyermeküket Hansinak becézték. Felesége (Klári) kedves és csinos, ám hallatlan smucig asszony volt. Ha nagy ritkán a három ú (bátyám, én és Jancsi unokaöcsém) váratlanul betoppantunk igazán elegánsan berendezett Kele i Károly utcai lakásukba, emlékszem, a következő sztereo ip szöveggel fogadta a látogatást: „ni, a úk, szervusztok, sajnos nincs itthon semmi, amivel

megkínálhatnálak benneteket”. Másik emlékem Nagypistával kapcsolatban, hogy már vagy 15-16 éves koromban egy közös családi vacsorán valahogy felmerült a kérdés, hogy mi leszek, ha nagy leszek.

Valaki azt mondta, hogy a Nagypista majd odavesz maga mellé a bankba, mire Nagypista a család nagy meglepetésére és megrökönyödésére kijelentette, hogy a Kispistát soha! A kérdésre, hogy miért, azt válaszolta, hogy pár hónap múlva azt venné észre, hogy már a Kispista a főnök és ő a beosztott. Utólag visszagondolva Nagypistának ezt a reakcióját nehezen tudom magyarázni, még akkor is, ha hozzáteszem, hogy a családban az a mondás járta, hogy

„a Kispistával nem érdemes vitatkozni, mert előbb-utóbb úgyis igaza lesz”, hiszen határozottan állíthatom, hogy ún. későn érő, a jövőt illetően határozott elképzelésekkel nem rendelkező ú voltam.

Érdekes módon a zsidótörvényes világban Nagypista és felesége katolizáltak, buzgó keresztények lettek, de ez mit sem segített persze rajtuk. Mindkettőjüket deportálták, azt hiszem, Auschwitzban pusztultak el. Fiukat, Jánost közvetlenül a felszabadulás után Jancsi unokaöcsémmel a budapes i gettóban valahogy megtaláltuk. A későbbiekben anyai nagyszülei, mi és Bözsi nénémék neveltük fel.

Igen jó tanuló volt, érettségi után a TTK vegyi karára járt, Rákosi ösztöndíjat kapott. 1956-ban tudtunk nélkül disszidált anyja nővéréhez, aki a világhírű és világjáró Róth kvartett brácsásának (Molnár Ferencnek) volt a felesége, és akik már évek óta az USÁ-ban éltek. Ott befejezte tanulmányait, és igen jó nevű biokémikus professzor lett (János K. Lányi) a California University-n; a Nobel-díjas Joshua Lederberggel is van közös közleménye. Alig-alig van vele kapcsolatom, de talán erre még visszatérek.3

Idáig eljutva úgy érzem, talán kissé hosszadalmasan, túlzott részletességgel vázoltam családi környezetemet, mégsem gondolom ezt hivalkodásnak, mivel e nélkül nem hiszem, hogy személyiségem kialakulása nyomon követhető lenne. Talán az is feltűnt az olvasónak

– ha egyáltalán lesz olvasó –, hogy viszonylag keveset írtam eddig Anyámról és semmit sem Mihály bátyámról, tehát szűkebb családomról. Róluk azonban a későbbiekben még bőségesen lesz szó, hiszen mindennapi életem elválaszthatatlan részesei voltak.

Általános és középiskolás éveim Érdekes, hogy a Teréz körú i lakásról alig van emlékképem, holott az általános (akkor elemi) iskola első két osztályát a terézvárosi templom mellet i Érsek (ma Iskola) utcai iskolában végeztem, tehát akkor még biztosan ott laktunk. Emlékszem arra, hogy még iskoláim megkezdése előtt gyakran mentünk anyámmal együtt Mihály bátyámért, aki két osztállyal járt felettem. Én mindig rövid nadrágban jártam, a legnagyobb télben is; nem tudom mi okból, szüleim engem így edzettek, talán azért, mert bátyámnak gyakran volt torokgyulladása. Mihályra várva az iskola előtt anyám rendszerint a híres színész, Kabos Gyula feleségével beszélgetett, aki Mihály osztálytársát, Kabos Pistát várta. Megmaradt bennem érdekes módon, hogy Kabosné állandóan arról panaszkodott, hogy férje milyen nehezen, verejtékezve tanulja szerepeit.

Saját iskolai felvételemnek külön története van. Decem berben születtem ugyanis, ám szüleim úgy gondolták, hogy elég érett, fejlett vagyok arra, hogy már 1927 szeptemberében elkezdjem az iskolát.

Ehhez azonban akkor is orvosi igazolás szükségeltetett. Elvittek tehát az orvoshoz, hogy igazolja szellemi és zikai alkalmasságomat. A következő okos kérdést kaptam: Pis ike, két almám van, egyet megeszek, hány marad? Mire én: egy sem. Mire a doktor: Na de Pis ike a kettőből én csak egyet eszek meg, miért mondod, hogy egy sem marad? Mire én nagy büszkén: mert a másikat megeszem én!

Érettségemet és „okosságomat” ily módon bizonyítva felvételt nyertem, és így lettem a továbbiakban mindenkori osztályaim leg atalabb tanulója.

Az első hét osztályban – emlékszem – Flóra néni, egy kedves középkorú tanító néni tanított. Nagyon könnyedén végeztem az iskolai munkát, jó tanuló voltam. Mindjárt első osztályos tanulásom idején azonban nagyon komoly, maradandó élményben volt részem, amiről kicsit részletesebben szüksé ges írni. Az iskolában természetesen tanítottak hittant, így a tanulók ezt az órát több csoportra osztva végezték. Engem – bár Mihály tapasztalatai alapján

lehetett volna valami fogalmam a dologról – ez a megkülönböztetés bizony váratlanul ért, és az is, hogy nekem az izraelita hittanra kell járnom. Otthon ugyanis erről a témáról soha nem volt szó, egyáltalán nem tudatosodott eddig bennem, hogy az emberek különböző

vallásúak, mi egyszerűen csak magyarnak éreztük és vallottuk magunkat. Valahogy az is rögtön világos volt előttem – bár nem tudom, milyen módon jöttem rá –, hogy egyáltalán nem előnyös dolog izraelita vallásúnak lenni. Feltűnt az is – az illemhelyen végezve dolgunkat –, hogy a többi izraelita únak (akkor

természetesen még nem volt koedukáció az osztályokban) másmilyen a „fütyülője”, mint az enyém. Egy darabig magamban vívódtam a dolgon, végül is anyám világosított fel habozva feltett kérdéseim után. Elmondta, hogy Mihály születése idején, a „’kommün” bukása után ún. fehér terror volt, amikor sok zsidót – ekkor tudtam meg, hogy izraelita és zsidó azonos fogalmak – lemészároltak a fehér terroristák, és sok esetben a fér ak zsidó voltát fütyülőjük szemrevételezésével állapították meg, a zsidó úkat ugyanis

születésük után a régi vallási előírás miatt, aminek a maga idejében egészségügyi okai lehettek, körülmetélik. Emiatt anyám nem engedte Mihályt – és persze később engem sem – körülmetéltetni. Így valóban mi nem is voltunk az izraelita felekezetnél bejegyezve, lényegében tehát vallástalanok voltunk, ám az iskolában akkor ilyen nem létezett. Minden tanuló neve után elsőként szerepelt vallása, hittanra járni kötelező volt. Így hát – mivel szüleink zsidók voltak – mi is az iskolában izraelitaként voltunk nyilvántartva, és izraelita hittanra is jártunk. Tudomásul vettem anyám magyarázatát, és ettől az időtől kezdve önérzetesen vállaltam zsidóságomat. Hangsúlyozni szeretném, hogy ezt a vállalást annak ellenére realizáltam magamban – már zsenge gyermekkoromban –, hogy sem ekkor, sem soha máskor későbbi életemben a vallásos ideológia egyáltalán nem tudott megérinteni. A hittanórákon igazságtalannak éreztem, hogy mi vagyunk a „kiválasztott nép”, de büszkeséggel töltött el hosszú történelmünk és az, hogy az egyisten-hitet mégiscsak a zsidók találták ki, ami szememben már igen i ú koromban is fejlettebb világnézetnek tűnt. Annak ellenére tehát, hogy a zsidó valláshoz és általában a valláshoz, a zsidó néphez soha nem éreztem különösebb kötődést, úgy éreztem, hogy az embernek vállalnia kell sorsát;

jellemtelennek éreztem volna a meggyőződés nélküli „kitérést”, a zsidóság cserbenhagyását olyan körülmények között, amikor zsidónak lenni csak hátrányt jelent. Munkaszolgálatos éveim későbbi leírásakor majd megírom, hogy ehhez a meggyőződésemhez akkor is hű maradtam, amikor a „kitérés” – igaz, nem objektív módon, de sok ember szubjektív megítélése szerint – életmentőnek tűnt.

A harmadik elemi osztályt már – mivel ekkor már Nagyanyám Rákóczi ú i lakásában laktunk – a Szentkirályi utcai elemi iskolában, majd a negyedik osztályt egy Damjanich utcai iskolában végeztem.

Ez utóbbinak az a magyarázata, hogy nagyapám „önkéntes nyugdíjba vonulása”, Margit néném Németországba költözése, Lőrinc nagybátyám halála és nem utolsó sorban saját siralmas anyagi helyzetünk miatt a hat szobás Rákóczi ú i lakást – szakácsnővel, szobalánnyal – természetesen már nem lehetett fenntartani, ezért anyám két ával, illetve nagyanyám nagyapámmal és akkor még agglegény Pista ával a Bethlen tér 3. alatt levő hatalmas, hat emeletes új bérház egy-egy szerény kétszobás, de összkomfortos lakásába költöztünk; mi a hatodik, nagyanyámék alattunk az ötödik emeletre. Ettől az időtől kezdődik tehát hármasban töltött családi életünk, ami egészen bátyám érettségi vizsgájáig tartott.

Míg az első három osztályban problémamentes, igen jó tanuló voltam, a negyedik osztályban – ma sem tudom miért, talán tanítómnak nem voltam szimpa ikus – igencsak közepes osztályzatokat kaptam. A családban – bár anyám igazán szigorúan megkövetelte a rendet, az iskolai kötelezettségek maradéktalan elvégzését – fel sem merült, hogy ennek a gyenge eredménynek bennem lehetne az oka, meg sem szidtak a rossz elemi iskolai végbizonyítványért. A következmény azonban az volt, hogy első

nekirugaszkodásra elutasították felvételemet a Barcsay utcai Madách Imre gimnáziumba. (A jobb gimnáziumokban már ekkor is szelektáltak a felvételnél.) Az fel sem merült, hogy máshova is járhatnék, hiszen mindkét anyai nagybátyám (a Lányi- úk) ott érettségizett, és Mihály bátyám is oda járt. Anyám – az anya igris –

tehát felkereste Pintér Jenő, akkori tankerüle i főigazgatót, és nemes egyszerűséggel közölte vele, ő pedig onnan addig el nem megy, míg felvételemet nem engedélyezi. A nagynevű főigazgató tehetetlen volt, és végül adott egy írást, hogy engem létszámon felül is fel kell venni.

Így lettem én is „barcsaista”. Mielőtt azonban gimnáziumi éveimet (ez akkor 8 esztendő volt) vázolnám, mindennapi életünkről kell néhány szót szólnom.

Otthon rendkívül szűkös anyagi körülmények között éltünk. A fodrászüzletből befolyt havi jövedelem legtöbbször a l00 pengőt sem érte el (a Bethlen téri lakás házbére – emlékszem – 40-50 pengő körül volt), így minden llér számított. Bizony – ma furcsának tűnik, és a mai atalok valószínűleg meg sem ér ik – meg kellett gondolni, hogy a 4 vagy 6 lléres szilvát vegyük-e meg, nem létezett szemétbe kerülő

étel, kenyér, villamosbérlet tulajdonosnak lenni gazdagságnak számított, mindenhová gyalog jártunk, nem volt zsebpénzünk, én általában Mihály bátyám kinőtt ruháit hordtam stb. Ha már muszáj volt egy kabátot vagy cipőt venni, az bizony komoly problémát jelentett. Anyám hősiesen igyekezett helytállni, és valahogy végül is mindig megoldotta ezeket az anyagi problémákat, ha másként nem, akkor a régi, jobb időkből származó, még megmaradt egy-egy szőnyeg, ezüstnemű eladásával. Igaz, ez az erőfeszítés nagyon megviselte ideg rendszerét, gyakran mondta szegény, hogy nem bírja ezt tovább, véget vet az életének. Persze bátyámmal együtt tudtuk, hogy ezt nem gondolja komolyan, nem hagyná – még élete árán sem

– magára imádott ait. Igyekeztünk természetesen vigasztalni is, hogy pár év múlva, ha már nagyok leszünk, tejben-vajban fogjuk füröszteni. Érdekes módon én voltam anyám anyagi tanácsadója, velem beszélte meg – mint egy felnőttel – már 9-l0 éves koromtól kezdve, hogyan lehetne szorító mindennapos anyagi helyzetünkben túlélni. Én voltam tehát a tanácsadó, de Mihály volt a gyakorla i ember, aki rengeteget és nagyon ügyesen segített takarítani, főzni, mosogatni és mindenféle háztartási feladatot ellátni. Így aztán igazán összetartó, egymásért minden áldozatot vállaló, egymást nagyon szerető családot alkottunk mi hárman.

Mindebből a nyomorból kifelé semmi sem látszott. Mindig iszták, rendesek, jól öltözöttek voltunk. Iskolai társaink nem is sejtették, milyen nehézségekkel küzdünk; ez akkor szégyennek számított, a látszatot fenn kellett tartani. Ma, érett fejjel úgy gondolom, hogy ez az általam „polgári nyomornak” nevezett állapot még talán rosszabb, mint az igazi proletár nyomor. Ott legalább nem kell itkolózni. Azt hiszem bátyám ezt az állapotot könnyebben viselte, mint én. Bár

igazán jó fejű, rengeteget olvasó, igen élénk fantáziával rendelkező

ú volt, akit osztálytársai és mindenkori környezete mindig nagyon szeretett, gimnáziumi tanulmányai idején nem csinált magának túl nagy gondot abból, hogy milyen osztályzatokat szerez, pedig ennek a tandíj- zetés szempontjából nagy jelentősége volt. Tudta, hogy valahogy csak elrendeződnek a dolgok. Mindig jó közepes tanuló volt. Én viszont teljesen átéreztem anyagi helyzetünk realitását és 8

gimnáziumi évem során végig az lebegett a szemem előtt, hogy ha becsúszik egy rossz jegy, ha nem leszek jeles rendű, akkor értem is kell valami tandíjat zetni, és erre már nem leszünk képesek. Ez az örökös aggodalom, továbbá az, hogy soha nem volt legfeljebb pár llérnél több a zsebemben, eléggé megnehezítette életemet, és egészen érettségi vizsgámig – különösen lányokkal kapcsolatban –

befelé meglehetősen gátlásossá tett; hiszen például, ha 14-15 éves koromban egy lánnyal sétáltam, fel sem merülhetett, hogy egy tíz lléres tölcséres fagylalttal megkínáljam, sőt, ha ő vett magának, nekem magyarázkodnom kellett, hogy én miért nem veszek magamnak. Pedig imádtam az édességet. Emlékszem, az Erzsébet körúton volt egy Kundler nevű cukrász. Csodálatos francia krémeseket csinált (24 llér volt egy darab). Gyakran hosszú percekig álltam a kirakat előtt, néztem ahogy vásárolják, majd csendesen tovasétáltam. Ilyen a sors: Most, amikor tíz ilyen krémest is megengedhetnék magamnak, csak nagy ritkán fordul elő, hogy betérek egy cukrászdába. Persze kifelé ez sem látszott rajtam. Úgy vélem, környezetem irányában meglehetősen határozott, többnyire mosolygós, vidám

únak tűnhettem. És alapjában általában

op imista, a jövőben bízó ú voltam, aki a fen iekben leírtakat tudomásul véve, végső soron kellemesen töltötte gimnáziumi éveit.

Bátyámmal igen jól megértettük egymást. Az iskolából hazatérve megebédeltünk, majd délutánonként rendszerint már kettesben voltunk, míg anyánk a fodrászüzletből haza nem tért a közös vacsorához. A leckéinket pillanatok alatt megcsináltuk; nem hiszem, hogy egészen érettségimig lett volna egy nap, amikor egy egész órát délután tanulással töltöttem volna. Majd olvastunk, fantasz ikus asztali gombfoci-csatát vívtunk. Mivel bátyám fradista, én MTK-drukker voltam, örökös FTC-MTK rangadókat vívtunk, persze váltakozó sikerrel. Szép idő esetén a Múzeum kertbe (amíg a Rákóczi

úton laktunk), majd a Városligetbe jártunk, mindig együtt. A Múzeum kertben golyóztunk, futóversenyeket rendeztünk. Úgy futottuk körbe a Múzeumot, hogy az egyik sarokról az egyik ú jobbra, a másik balra indult körbe. Legyőzhetetlen voltam kortársaim között. A városligetben órákig tartó focimeccseket, fejelő csatákat vívtunk. Én minden labdajátékban nagyon ügyes voltam, fejelésben verhetetlen.

Édesapánknak alig volt része iskolai éveink idején éle tünkben.

Szombatonként időnként eljött értünk, általában az utcán találkoztunk előre megbeszélt helyen. Mindig késett, gyakran nagyon sokat, így nem egyszer előfordult, hogy egy órát is vártunk az utcán, tél idején bizony dideregve. De azért megvártuk, mert –

megbízhatatlansága, felelőtlensége ellenére – nagyon kedves tudott lenni, valahogy jó és szórakoztató volt vele együtt tölteni 2-3 órát.

Rendszerint valamelyik cukrászdába vitt el minket, ahol ettünk valami cukrászsüteményt, beszélgettünk, közösen rejtvényt fejtet-tünk, esetleg sakkoztunk. Én mindig megpróbáltam néhány pengőt kicsalni belőle, persze nem zsebpénzre, hanem hogy anyámnak adhassam. Bátyám soha nem kért tőle. El is nevezett apám ezért

„végrehajtónak”. Érdekes módon, „végrehajtó” szerepem ellenére mindig úgy éreztem, hogy én vagyok apánk kedvenc a; azt hiszem, így is volt.

Külön „szám” volt iskolás éveinkben a nagyanyánknál időnként (2-3

havonként) rendezett szilvásgombóc-evő ver seny. Nagyanyánk csodálatos szilvásgombócokat főzött, és a három úunoka

versenyzett, melyik tud többet befalni. Előtte csak valami levest ettünk, és tíz gombóc volt a minimum, hogy egy-egy ilyen versenyt meg lehessen nyerni.

A Barcsay az én időmben nagyon jó hírű gimnázium volt. Ezt a jó hírét, azt hiszem, a korábbi években ott tanító néhány kiváló pedagógusnak és számos híressé vált tanulójának köszönhette. Saját gimnáziumi nyolc évem alatt ezt a jó hírt semmi sem, vagy alig valami támasztotta alá; és ezt nem csak most utólag látom így. Az osztálylétszám 50-52 volt (én a b osztályba jártam), ez már önmagában kizárta az egyéni foglalkozás lehetőségét. Az osztályfőnökök, szaktanárok gyakran cserélődtek, nekem pl. a nyolc év alatt vagy öt osztályfőnököm volt, és csak a magyar tanárunk

(Regényi) tanított nyolc éven át, matema ika tanárom (Volenszky) pedig hét éven keresztül. Úgy érzem, néhány tanáromról meg kell röviden emlékeznem. La int már 1. gimnáziumtól tanultunk.

Schröder tanár úr tanította – szenzációsan! Maximalista volt, ezért sok társam nem szerette, velem azonban megérttette a nyelvek általános logikáját, szépségét. Túlzás nélkül állíthatom, hogy egy év alatt egy életre megtanultam tőle a nyelvtan lényegét, a nyelv fontosságát, kifejező erejét. Azt hiszem, ennek köszönhetem, hogy a későbbiekben más nyelveket is igen könnyen tanultam. Sajnos csak elsőben tanított, utána elkerült az iskolából, nem hallottam róla.

Örökre hálás vagyok neki! Mint említettem, Regényi tanár úr tanított egyedül nyolc éven át. Gondolom azért ragaszkodott osztályunkhoz, mivel velünk járt Imre a, egy eléggé tehetségtelen kövér kis ú, aki később a háborúban meghalt. Nos, Regényi tanár úrtól jóformán semmit sem tanultunk, sem nyelvtant, sem magyar irodalmat.

Hallatlanul unta az egészet, az órák általában azzal teltek, hogy valaki (többnyire én) felolvasott egy verset, novellát vagy regény részletet. Így aztán magyar irodalmi ismereteim mind a mai napig igencsak hiányosak, bár sok olvasással valamit talán sikerült pótolni.

A matema ikát hét éven át tanító Volenszky Gyula fantasz ikus és szerintem csodálatos egyéniség volt. Kis emberke volt, akinek az volt a fő pedagógiai módszere, hogy félig-meddig bohócot csinált magából, így érte el, hogy oda gyeljünk rá. Felejthetetlen, ahogy pl. a koordináta rendszert, a függvénytant elmagyarázta egy általa kiagyalt személy és története – Menekülő János kincs-elrejtési manőverezése – elmesélésével. Amúgy érdekes viszonyban voltam a matema ikával; általában ugyanis azt a tárgyat szere ik a tanulók, amihez tehetségük van, ami jól megy nekik. Nos, én tehetségtelen vagyok (és voltam) a matema ikához, és mégis szerettem, iszteltem ezt a tárgyat és Volenszky tanár urat is, annak ellenére, hogy a matema ika volt az az egyetlen tárgy, amiben több alkalommal sem sikerült jeles osztályzatot szereznem. Nem tudom megállni, hogy –

talán egyéniségemre is jellemző – két Volenszkyvel kapcsolatos élményemet papírra ne vessem. Már nyolcadikos korunkban ugyanazt a feladatot adta zárthelyi dolgozatként az általa tanított összes osztályban (egy bonyolultabb hármasszabály volt). Mikor javításra behozta a dolgozatokat, közölte, hogy a legjobb eredményt a

másodikosok érték el. Az osztály kórusban üvöltötte: persze, hiszen azok az idén tanulták. Jó, mondta Volenszky, ezt elfogadom, de miért volt jobb a harmadikban is? Mire az osztály ismét kórusban: mert azok emlékeztek rá tavalyról! Jó, mondta Volenszky, ezt is elfogadom, de az ötödikben is jobbak a dolgozatok, mint a nyolcadikban; ezt mivel magyarázzátok? Az osztályban dermedt némaság, majd néhány másodperc múlva felordítok: mert ezt az osztályt eddig az Edvi tanár úr tanította. Volenszky falfehér lett, nemkülönben én is, hiszen kiáltásom a „tudatalat imból” jött, eszem ágában sem volt Volenszkyt megbántani, megsérteni, mégis ezt tettem, noha tanáraim közül őt iszteltem talán a legjobban.

Másik történetem is nyolcadikos koromban, közvetlenül az érettségi vizsga előtt zajlott. Az évzáró előtt értékelte az osztály tagjait, velem kapcsolatban azt közölte, hogy adhat ugyan egyest is, de szívesebben adna kettest, mivel akkor – szerinte – az érettségi szünetben szorgalmasan tanulnék, és így az érettségin biztos jeles lennék. Én nagyvonalúan közöltem, hogy adjon csak nyugodtan egyest, majd megoldom valahogy az érettségit is. Nos, egyest is adott, viszont az érettségin „bizonyította”, hogy neki volt igaza: egy megoldhatatlan írásbeli feladatot adott (ahol fényforrást, tükröt, lencsét kellett feltételezni), így valóban csak kettes lett a matema ika érettségim.

Ettől az utolsó, nem egészen korrekt „dologtól” eltekintve, hálás szívvel, szeretettel gondolok rá. Említést érdemel tanáraim közül Gyomlai tanár úr, aki másodikban és harmadikban, talán negyedikben is volt osztályfőnököm és la in tanárom. Nagyon kedves, hallatlan fantáziájú ember volt, aki saját sci- történeteivel szórakoztatta az osztályt, bár la inban azt is elfelejtettük, amit Schrödertől tanultunk. Nagy érdeme viszont, hogy mint Környei Paula neves színésznő férje, hallatlan lelkesedéssel szervezte a Nemze i Színház i úsági előadásait. Így neki köszönhetem, hogy l0

lléres jegyekkel az összes klasszikus darabot, amit akkor játszottak, megnézhettem és csodálhattam. Igaz, a karzatról, ahonnan persze az Ember Tragédiája zsinóron lógó angyalainak csak a lábait lehetett látni. A karza i i ú nézősereg azonban igazán műértő közönség volt!

A gyengébb előadások, darabok alkalmával már akkor sem voltak ritkák a nyegle, gyakran trágár hangos megjegyzések; az igazi élményt nyújtó előadások alatt (ilyen volt pl. a legalább háromszor

látott Ember Tragédiája) azonban síri csend volt a karzaton. Meg kell jegyeznem, hogy ezeket az i úsági előadásokat nem második, harmadik szereposztásban, hanem majdnem mindig a legkitűnőbb színészek (Bajor, Uray, Lehotay, Gál Gyula, Tímár stb.) közreműködésével játszották.

Ötödikben Magyar Sámuel lett az új osztályfőnökünk, ő la int tanított. Két okból tartom említésre érdemesnek. Ő volt – az izraelita hittan tanárokon kívül – az egyetlen zsidó tanár az iskolában, és az ő

osztályfőnöksége éve volt az egyetlen gimnáziumi évem, amikor nem lettem jeles rendű. Két a volt ugyanis, Tamás és Gábor; az előbbi hegedű-, az utóbbi gordonka-művésznek készült, neves, külföldön élő

művészek lettek a későbbiekben. Magyar tanár úr igyekezett menedzselni ait, elvárta tanítványaitól, hogy ai – akkor még zeneakadémiai tanulók vagy névtelen atal művészek – koncertjeire megfelelő számban vásároljanak jegyeket. Persze, én képtelen voltam erre, hiszen örültünk, hogy éltünk. Magyar tanár úr viszont sehogy sem értette meg, hogy pont a zenei „terheltségű” családból származó Földes nem vesz tőle jegyeket. Így aztán tanulmányi eredményeim leromlottak, sőt Anyámnak egy szülői meghallgatáson még azt is felvetette, hogy talán jobb lenne, ha nem folytatnám gimnáziumi tanulmányaimat, hanem valami ipari pályára mennék.

Szerencsére hatodik és hetedikben Nagy Márk személyében ismét új és igazán kiváló osztályfőnököt kaptunk. Ő is la int tanított, és Schrőderhez

hasonló

pedagógusi

erényekkel,

széleskörű

műveltséggel rendelkezett. Így aztán ebben a két osztályban egészen természetes módon ismét jeles rendű lettem. Sajnos a hetedik osztály elvégzése után Nagy Márk nyugdíjba vonult, ezért nyolcadikban dr.

Nevelős Ágoston személyében ismét új osztályfőnököt kaptunk. Ő

egészen atal ember volt, ennek ellenére (gondolom, mint kurzus-lovag, bátyja hallomásunk szerint a minisztériumban dolgozott magas beosztásban) már úgynevezett rendes tanár volt, holott nála lényegesen idősebb tanárok még mint óraadó helyettes tanárok működtek. Nekünk történelmet és lozó át tanított. Megjátszotta az egyetemi tanárt, gyakran egész órás – stílusát és előadásmódját tekintve igazán nívós, tartalmában azonban az akkori, egyre szélsőbb jobbra tolódó kurzusnak messzemenően megfelelő – előadásokat tartott. Bár nem lehet állítani, hogy a gimnázium egészében

szélsőjobboldali beállítottságú volt, ő mindenképpen a nyílt fasizmust megelőző és a totális fasizmus felé sodródó korszak jellegzetes konjunktúra-lovagjának tekinthető gura volt. Velem különösen nem szimpa izált. Egy ízben pl. dolgozatot íratott – már nem emlékszem miről –, és a következő órán kiosztotta azokat osztályozva, megjegyzéseivel. Nekem nem adta vissza dolgozatomat.

Reklamálásomra azt felelte, hogy azért, mert minősíthetetlenül rossz volt, tele helyesírási hibákkal. Én önérzetesen mondtam, hogy mutassa meg akkor ezeket a hibákat, ettől azonban valami link kifogással elzárkózott. Anyám persze bement az iskolába reklamálni, és Regényi (magyar) tanáromnak elmesélte az esetet, aki jót mulatott az ügyön, és azt mondta Anyámnak: ugyan asszonyom, ne vegye komolyan, hiszen a Földes még akarattal sem tud helyesírási hibát csinálni, én igazán tudom, hiszen nyolc éve tanítom! Nevelős további

„hőstette” volt, hogy eltűrte, sőt jóváhagyta, hogy az érettségi tablónkon a zsidó gyerekek külön csoportban szerepeljenek. Ezért én és Molnár Jóska padtársam önérzetesen nem voltunk hajlandók a tablóképet átvenni, az osztály nyilvánossága előtt közöltem Nevelőssel, hogy a képen lehetetlen a tendenciát nem látni, ezért nem tartok rá igényt (bár ki zettem), csináljanak vele, amit akarnak. Nem tagadom, büszke vagyok rá, hogy ilyen előzmények után is a nyolcadik osztályt is jelesen végeztem, sőt jelesre is érettségiztem (csak a már említett matema ikából kaptam kettest). Érettségi vizsgámnak is Nevelőssel kapcsolatos, leírásra érdemes története van. Mikor a történelmi szóbeli tételt Nevelőstől kézbe vettem, megdöbbenten láttam a tétel címét: A zsidókérdés Magyarországon.

Körülbelül három másodpercnyi gondolkodás után visszanyújtottam Nevelősnek a cetlit és határozottan közöltem, hogy erről a kérdésről nem vagyok hajlandó felelni. Ő ál-ártatlanul kérdezte, vajon miért?

Én: mert ellenkezik elveimmel. A hangos huzavonára az eddig egy másik tanárral beszélgető érettségi elnök is felkapta a fejét és megkérdezte, hogy mi ez az izgatott szóváltás. Én – nem várva Nevelős válaszára – sietve közöltem, hogy miről van szó, mire az elnök utasította Nevelőst, hogy adjon egy másik tételt. Meg kell őszintén mondanom, hogy végül is felelősség nélkül lehettem ilyen önérzetes, hiszen jól tudtam, hogy a numerus nullus miatt egyetemi felvételre semmiképpen sem gondolhatok, mégis büszke vagyok még

ma is akkori viselkedésemre, és arra, hogy az említett körülmények között is végül is „jelesre értem”.

Gimnáziumi tanáraim közül még Aba és Willer angol tanáraimat érzem említésre méltónak. Ötödiktől tanultunk angolt, és az egészen atal Aba tanárnak hihetetlen érzéke volt ahhoz, hogy megszerettesse tanulóival ezt a nyelvet, emellett óráin kitűnően szórakoztunk. A későbbiekben őt felváltó Willer (a Fest – Bíró – Willer szótár társszerzője) nagyszerűen tudta a nyelvet, és elkötelezett Shakespeare-imádó volt, ezért főleg Shakespeare-elemzésekkel foglalkoztunk óráin. Minden tanuló felelős volt egy drámáért, én a Macbethet kaptam. Sokat tanultunk tőle, és ezért utólag elnézőbben ítélem meg, hogy meglehetősen jobboldali beállítottságú volt.

Gimnáziumi éveimet persze nem csak a közvetlen iskolai feladatok töltötték ki, hiszen – mint már említettem – lecketanulásra csak perceket fordítottam. Sok minden más elfoglaltságom is volt. Ezek közül elsőként a gyorsírást említem, mivel ez volt talán életem –

néhány évig tartó – legnagyobb szenvedélye. Úgy emlékszem, negyedikben és ötödikben tanultunk mindössze he i 1-2 órában gyorsírást. Engem kezdettől fogva megragadott, részben azért, mert abban az időben még nem volt más eszköze a beszéd rögzítésének, részben azért, mert – a közhiedelemmel ellentétben – a gyorsíráshoz, legalábbis magas fokon, nem elsősorban kézügyesség, hanem hihetetlen szellemi erőfeszítés szükségelte ik. A gimnáziumnak kitűnő gyorsíró köre volt, a Református, Zrínyi és a Barcsay voltak abban az időben a legjobb „gyorsíró” középiskolák. Szenvedélyesen vetettem bele magam ebbe az igen hasznos hobbyba. Rengeteget versenyeztem, egészen 400 szótagig jutottam, sok érmet, oklevelet nyertem, hetedik- és nyolcadikos koromban a gimnázium gyorsíró körének alelnöke voltam. Eljártunk a híres Radnai gyorsíró iskolába, ahol az ország legjobb gyorsírói készültek a versenyekre. A gyorsírással kapcsolatban kell megemlékeznem Krausz Pistáról. Ő a párhuzamos A osztályba járt, eminens tanuló volt. Hihetetlen tehetségű ú volt, aki mindenkinél mindent jobban (többet) tudott –

minden erőfeszítés nélkül. Ő volt talán az egyetlen kortársam életemben, akinek feltétlen „felsőbbrendűségét” mindig éreztem, elfogadtam. Rengeteget gyakoroltunk, versenyeztünk együtt, sokat jártunk egymás lakására is. Pszichiáter szeretett volna lenni,

meggyőződésem, hogy világhírű ember lett volna belőle, sajnos a háborúban – nem tudom hogyan és mikor – elpusztult. Be kell őszintén vallanom, hogy – bár 400 szótagos, tehát parlamen i szintű

gyorsíróvá fejlődtem – a versenyeken általában igazi tudásom alatt szerepeltem; amilyen jó svádájú, biztos fellépésű voltam az iskolai felelések, vizsgák alkalmával, olyan ideges, izgulós, néha zavart és gátlásos voltam a versenyeken. De – mint említettem – még így is díjakat nyertem. Gyorsírási tudásomat – mint a későbbiekben majd megírom – egyetemi tanulmányaim idején kitűnően tudtam hasznosítani.

Középiskolás korom másik, igen fontos időtöltése az úszás volt.

Nyári vakációk idején Mihály bátyámmal gyakran jár tunk a Császár uszodába. A belépő diákoknak csak pár llérbe került, villamosra nem költöttünk, gyalog jöttünk-mentünk. Egy alkalommal éppen úszkáltunk a medencében, amikor odaúszott hozzám egy nálam alig idősebb (én akkor 12-13 éves lehettem) srác, és kért, hogy menjek a medence szélére, mert a „mester” akar velem beszélni. Fogalmam sem volt, miről lehet szó, de persze kiúsztam a medence szélére, ahol egy napbarnított, tekintélyes, fürdőgatyás 30 körüli úr arra kért, hogy úszkáljak előtte szép nyugodtan néhány métert, majd ússzak ismét hozzá. Megtettem, majd visszatértem hozzá. Közölte, hogy „jól fekszel, am, a vízen”, majd bemutatkozott, hogy ő Sárosi Imre, az FTC edzője, és megkérdezett, hogy volna-e kedvem az FTC-ben úszni.

Habozás nélkül igent mondtam, és másnaptól az FTC úszója lettem, és 2-3 évig az is maradtam. Tudni kell, hogy Sárosi Imre lett a későbbiekben a magyar úszósport talán legnagyobb edző-egyénisége.

Az ő tanítványai voltak a helsinki olimpián oly sok aranyérmet nyert úszólányok, Székely Éva és sok társa. Ő vezette be a ma is modernnek számító edzéselveket és módszereket. Emellett kedves, vonzó egyéniség volt. Egy-egy tréningen sok ezer métert kellett teljesíteniök tanítványainak, és – emlékszem – edzések után az volt a jutalom, hogy ráállt a Császár nagy és kis medencéjét elválasztó korlátra és mi srácok nekironthattunk, hogy belökjük a vízbe. Nagy lelkesedéssel jártam az edzésekre, néhány hónap alatt – azt hiszem – elég jó úszó vált belőlem, bár igazán nem voltam nagy tehetség. Talán másfél év Sárosi iskola után kezdtem volna már komolyabb versenyeken részt venni, amikor váratlan fordulatot vett sportkarrierem és talán életem

is. Úgy történt, hogy egy téli szünidőben három nap egymás után elmentünk síelni a budai hegyekbe – mert hihetetlen szegényes felszereléssel, de síelni is eljárogattam –, és az utána következő napon terhelésre a bal térdemben igen komoly fájdalmat éreztem. Először persze azt hittem, hogy csak a túlterhelésből származó átmene i zavarról van szó, de a terhelésre (járásra) jelentkező fájdalom állandósult; nemhogy sportolni, de jóformán járni is alig tudtam.

Komolyan kellett venni tehát az ügyet és anyám sorban egymás után elvitt az összes budapes i orvos-specialistához, akik csak csóválták a fejüket, de a legalaposabb vizsgálatok ellenére, diagnózist nem tudtak felállítani. Mindenféle zikoterápiás, hőlégszekrényes stb.

kezeléssel próbálkoztak; eredmény semmi. Ez az állapotom több, mint két évig, ha jól emlékszem nyolcadikos koromig tartott, és igencsak kedvezőtlenül befolyásolta személyiség-fejlődésemet.

Egyrészt nagyon korlátozta mozgáslehetőségemet, hiszen néha járni is alig tudtam, másrészt pszichikai fejlődésemre is természetszerűleg kihatott. Hiszen éppen serdülőkorban voltam. Az a kérdés-aggodalom, fogok-e tudni újra rendesen járni, érthetően visszavetette pszichés fejlődésemet, még inkább fokozta kifelé nem látszó, de ebben az életkorban még sok tekintetben gátlásos érzéseimet.

Hangsúlyozni szeretném, hogy kifelé ezek a súlyos problémáim nem voltak észrevehetők, talán még túl is kompenzáltam azokat, így azt hiszem inkább túlzottan magabiztosnak, fölényeskedőnek tűnhettem a kívülállók szemében. Nagy erőfeszítésekkel azért mindenben továbbra is részt vettem, csak az úszásnak mondtam végső búcsút. Az úszásról még csak annyit, hogy – mint említettem – az FTC-ben úsztam. Sokszor mulattam magamban, hogy mi lenne, ha megtudnák klubtársaim, hogy lelkes MTK drukker vagyok, hiszen a két pa inás sportegyesület vetélkedése, a két szurkolótábor gyakran minősíthetetlen szembenállása már akkor is jellemzője volt sportéletünknek. Szerencsére nem derült ki rólam klubomban, hogy egy másik klub hívője vagyok! Visszatérve sántaságomra, el kell mondjam, hogy mai orvosi tudásommal sincs fogalmam arról, hogy mi bajom lehetett. Végül is egy olyan térdfűzőt kaptam, hogy járáskor merev bal térddel járhattam csak, hogy tehermentesítve legyen, és így végül vagy két – két és fél év kínlódás után megszűnt ez a

nyavalyám, és mire leérettségiztem, már zikailag ismét teljes értékű

embernek érezhettem magam.

Gimnazista koromban cserkész is voltam. Azt hiszem, több szempontból is érdemes cserkészettel kapcsolatos tapasztalataimat, élményeimet megírni. Gimnáziumomnak volt saját cserkész csapata, vezetője a római katolikus lelkész, hittantanár volt. Talán ebből (is) következett, hogy izr. vallású tanulók nem lehettek az iskolai cserkészcsapat tagjai. A mi hittantanárunk (Dr. Schwarz Mór) igen művelt, okos ember volt, ezért beszervezte diákjait egy zsidó cserkészcsapatba (ez volt a 252. Kiss József cserkészcsapat), amely nem gimnáziumom területén, hanem a Bethlen téri zsidó iskolában működött. Azt hiszem, a vallási különbségen kívül a mi cserkészcsapatunk

nem

sokban

különbözött

a

többi

cserkészcsapattól; semmi „zsidó” jellege nem volt, ugyanolyan

„haza as”, irredenta irányvonal érvényesült, mint általában.

Kétségtelen, hogy a cserkészmozgalom sokat adott a ataloknak.

Meglehetős önkormányzattal rendelkeztek az őrsök, rajok; a foglalkozások, játékok érdekesek voltak, lekötötték a gyerekek felesleges energiáit. Vasárnaponként rendszeresen eljártunk kirándulni, a 3 hetes nyári táborok rendszerint olcsók (önköltségesek) és roman ikusak voltak. Mi magunk vertük fel sátrainkat, magunk főztünk, patakban mosakodtunk. Nem számolhatok tehát be magas fokú higiénéről, viszont volt az egész cserkészéletnek roman ikája. A mai összkomfortos i úsági táborokra gondolva csak azt mondhatom, hogy sikerült az i úsági mozgalmak roman ikáját kiirtani, és az egészet érdektelenségbe fullasztani. A táborozások során a sok elfoglaltság mellett is maradt idő játékokra, őrsök közöt i sportversenyekre, egyéb vetélkedőkre. Magam minden labdajátékban kiváló voltam. Nem csináltam mégsem karriert a cserkészeknél. Utólag elemezve ennek két okát látom. Nehezen tűrtem a cserkészettel velejáró kötelező fegyelmet, az őrs- és rajvezetők parancsait, a katonás rendet, így gyakran fegyelmezetlen és nehezen kezelhető voltam a vezetők számára. Másrészt nem voltam elég simulékony, diploma ikus. A gyakori szellemi vetélkedőkön különösebb erőfeszítések nélkül is élen jártam, gyakran fölényes és kevéssé toleráns voltam társaimmal szemben, ami persze nem növelte népszerűségemet.

Mielőtt középiskolai éveimről szóló beszámolómat befejezem, szűkebb családi életemről kell még egyet-mást elmondanom. Mint már írtam, hihetetlen erőfeszítésekbe került családunk anyagi létének biztosítása. A nyolc gimnáziumi évem alatt – már az elsőben elkezdve – ezért számos osztály-, illetve iskolatársam ún.

korrepetálását vállaltam havi 5-20 pengő zetésért, amiért általában napon ta kellett tanítványaimmal 1-2 órát eltöltenem. A pénzt – úgy, ahogy kaptam – Anyámnak adtam a gondok enyhítésére.

Azért Anyám élete sem volt ebben az időszakban minden szépség és kilátás nélküli. Anyám válásakor alig volt több mint 30 éves, szép, vonzó atalasszony. Nem meglepő ezért, hogy a Royal szálloda műszaki vezetője, Fischer Ernő beleszeretett és – mai szóhasználattal

– hosszú évekig jártak együtt. Fischer Ernő csúnya kis zsidó ember volt, de nála korrektebb, rendesebb embert egész életemben keveset ismertem. Igazi sportember volt. Minden télen eljárt Tirolba síelni, nyáron minden vasárnap rendszeresen a Dunára, ősszel és tavasszal kirándulni. Ő tanított meg engem, Mihály bátyámmal együtt síelni, evezni, élvezni a szép túrákat. Nagy kultúrigénye volt, minden valamirevaló koncerten ott volt, s persze vitte Anyámat is. Bár megrögzött agglegény hírében állt, Anyámat imádta és biztosan hajlandó lett volna elvenni feleségül. Anyám azonban úgy gondolta, hogy amíg airól nem gondoskodott, vagyis az én érettségimig, nem kezdhet új életet, mint feleség. Érettségim után közvetlenül meg is volt az esküvő, és így lehetőség lett volna arra, hogy Anyám végre viszonylag gondtalanul élhessen, de ebben az időben már egész más problémák voltak kialakulóban…

Mihály bátyám előttem két évvel, 1937-ben leérettségizett. Nagypista protekciójával az akkor épülő szentendrei papírgyárban helyezkedett el, hogy a perspek ivikusnak ígérkező papírszakmát kitanulja.

Egyszerű munkásként kezdte, igen hamar azonban felküzdötte magát, és 4-5 év múlva már művezető volt. Kint is lakott Szentendrén albérletben, csak hetenként, két-hetenként járt haza a hétvégeken.

17 és fél éves koromban ott álltam tehát „éretten”. Úgy ítélem, igen jóképű, koromhoz képest kissé még gyerekes kinézésű, közepes műveltségű, de angolul és németül már beszélő, poli ikai-ideológiai kérdésekben teljesen tájékozatlan, szexuálisan teljesen tapasztalat nélküli és gátlásos, ugyanakkor kifelé határozott és jó fellépésű, igen

gyors felfogású atalember voltam, aki meg volt győződve arról, hogy sikerei lesznek az életben, hogy mindig őszinte és becsületes, az elesetteket és szegényeket gyámolító lesz, viszont halvány elképzelése sem volt arról, hogy mi akar lenni, mihez kezdjen az életével.

Egy epizódot – mivel örökre belém rögződött – papírra kell vetnem.

Anyám panaszkodott nekem egy alkalommal, hogy Mihálynak soha nem jut eszébe, hogy egy ilyen hétvégi hazarándulása alkalmából hozzon neki egy szál virágot. Én erre diszkréten felhívtam Mihály gyelmét, és kértem, hogy legközelebb ne felejtkezzen meg e gyelmességről. Tudtam azonban, hogy megint el fogja felejteni a virágot. Megvettem helyette és az ablakból lestem legközelebbi hazalátogatásakor. Persze elfeledkezett a virágról, én elészaladtam a virágommal és kértem, hogy adja át Anyánknak. Mihály hálásan rám vigyorgott, majd átadta Anyánknak a virágot. Ő teljesen elérzékenyült, majd hozzám fordulva imigyen szólt: látod Pista, ez neked soha nem jutott volna eszedbe. Mi persze nem szóltunk egy szót sem; bennem hallatlan jó érzés uralkodott el. Csak sok-sok év után meséltem el Anyámnak ezt a történetet.

Szakácsinas leszek

Érettségim minden szempontból alapvető változást hozott életembe.

Anyám rögtön férjhez ment Ernő bácsihoz – ai teljes egyetértésévei és helyeslésével –, a Royal szállodában kaptak egy nagyon szép két szoba hallos összkomfortos lakást. Én nagyanyám Bródy Sándor (akkor csak Sándor) utcai nagy lakásába költöztem, ahol még nagyapám és Margit néném is lakott. Nem volt külön szobám.

Nagyanyám szobájában volt egy saját díványom és reggelit is kaptam.

Számomra ez kielégítő volt, hiszen úgysem voltam „otthon” soha, csak amikor aludtam.

A másik alapprobléma az volt, hogy mit is csináljak. Már zsidótörvényes világ volt, az egyetemeken quasi numerus nullus-szal4. Úgy gondolom, realitásérzékemből következett, hogy nem is igen gondolkoztam azon, mi szeretnék lenni, hi szen úgysem volt lehetőségem a továbbtanulásra, vagy valamilyen hivatalban történő

elhelyezkedésre. Ekkor azonban kaptam egy igen meglepő ajánlatot.

Anyámék jó ismeretségben voltak a Royal szállóval szemben lévő

Erzsébet büfé tulajdonosával, Molnár Gyulával. Ő egy beszélgetés során fölajánlotta, hogy menjek hozzá dolgozni, ő kitaníttat szakácsnak, ezzel nem veszthetek semmit, viszont megtanulok egy, a későbbiekben is hasznosítható szakmát. Nekem – az adott körülmények között – teljesen mindegy volt, hogy mit dolgozzak, a fontos számomra az volt, hogy a saját lábamra álljak, el tudjam tartani magam, ne szoruljak a továbbiakban a család anyagi támogatására. Rövid gondolkodás után tehát elfogadtam az ajánlatot és leszerződtem 2 évre szakácsinasnak (nem érettségizetteknek akkor 3 év volt a szakácsok tanulóideje). Ettől az időtől (ha jól emlékszem, 1939. szeptember l.) kezdve a mai napig magam tartom el magam, soha nem fogadtam el ezután a családomtól anyagi támogatást. Szakácsinasként he i l0 pengő zetést kaptam, viszont teljes kosztom volt, így – ha nagyon szűkösen is – legalapvetőbb szükségleteimet ki tudtam elégíteni.

Az Erzsébet büfé – bár nevében csak büfé volt – egyike volt a legjobb vendéglőknek, ahol kitűnő konyhát vezettek, így volt alkalmam a konyhaművészet fogásainak elsajátítására. Őszintén szólna meglehetős averzióval kezdtem el inasi ténykedésemet, hiszen abban az időben egy érettségizett atalember számára az inas-élet hihetetlen deklasszálásnak számított, és bizony, egy konyhában piszkos munka is jócskán akad. Csakhamar rájöttem azonban arra, hogy munkámnak komoly szépségei is vannak. Mindenekelőtt a szakácsi munka komoly alkotó tevékenység, hiszen nap mint nap produkálni kell az étlapon szereplő ételeket, melyeket a közönség ugyancsak nap mint nap minősít. Arra is rájöttem hamar, hogy az eredményes munkához feszített szellemi tevékenység és a munkaerő

hihetetlenül ökonomikus felhasználására van szükség.

-------------------------------------

Itt abbahagytam az írást, okát nem tudom megmagyarázni, nem éreztem „ihletet” az íráshoz. Most, 1994. febr. 24.-én kezdem folytatni.

-------------------------------------

A laikus ugyanis azt hiszi, hogy a hivatásos szakács fő tevékenysége a megfelelő ételek lehető legjobb minő ségben történő elkészítése. Ez valóban sine qua nonja a szakácsművészetnek, de ez nem jelent gondot egy valóban pro szakácsnak. Egy igazán nívós étteremben ugyanis az ételek túlnyomó többsége frissen – á la minute – készül.

Tessék tehát elképzelni, hogy egymás után jönnek a pincérek és leadják a rendeléseket főleg frissen készítendő ételekre. A szakácsnak mindezt fejben kell tartania, a nyersanyagot (húst, halat stb.) ki kell venni a jégszekrényből, előkészíteni ( lézés, szeletelés stb.), majd elkészíteni kell, hogy mire a pincér jelentkezik érte, tálalni lehessen ízlésesen. Be kell osztani tehát minden mozdulatot, hogy időben tálalni lehessen minden megrendelést. Nem túlzás azt mondani, hogy egy-két nem átgondolt, nem ritmusos mozdulat, és a szakács menthetetlenül „elúszott”, és ez katasztrófa, ami egy pro szakács esetében nem következhet be.

A Molnár büfében (Erzsébet söröző) elsajátíthattam tehát a szakácsművészet alapjait, sok kiváló szakácsot ismertem meg; név szerint is megemlítem Petersz Józsefet, Thoman Nándort, Szinder

Lászlót, Bedőcs Istvánt, akik a Molnár büfében vagy későbbi munkahelyeimen főnökeim, che eim voltak.

Zárójelben három dolgot szeretnék megemlíteni:

. Szakács-pályafutásom alatt egyetlen fér szakáccsal sem találkoztam, aki csomagolt (lopott), viszont sajnos egyáltalán nem állíthatom ezt a szakácsnőkről. Magyarázatot erre a jelenségre nem tudok adni.

. A konyhafőnök (chef) korlátlan úr a konyhában, ami – úgy gondolom – nem közismert. Nem egyszer tapasztaltam, hogy a chef „rumli” idején még a tulajt is kizavarta a konyhából, persze az ügy érdekében, és ezt a tulajok természetesnek tartották, nem követte soha megtorlás, hatásköri vita.

. Számomra a legnagyobb problémát a személy zet étkeztetése okozta. A pincéreknek, konyhasze mélyzetnek ugyanis meghatározott számú étkezés jár, aminek realizálása ugyancsak a szakács feladata. No, itt a szegény szakács két malomkő közé szorul. A tulaj persze a személyzet étkeztetését a lehető legolcsóbban kívánja megvalósítani, másik oldalról viszont a személyzet igényei – enyhén szólva –

kielégíthetetlenek. A szakácsok természetesen mindig a személyzet pártján vannak, de állítom, hogy nincs az a szakács, aki a személyzet igényeinek meg tudna felelni.

Számomra ez a probléma jelentette szakácsi működésem alatt a legundorítóbb feladatot. Az viszont természetes, hogy a szakács – hallgatólagos megegyezés alapján – azt eszik, amit akar; a tulajok úgyis tudják, hogy nem áll módjukban azt ellenőrizni.

Néhány érdekesebb, nevezetesebb stabil vendéget a Molnár büféből röviden megemlítek. Gyakran járt oda Honthy Hanna. Igen szekáns vendég volt. Petschauer At ila, vívó olimpiai bajnokunk mindent passzírozva kért, gyomorpanaszai miatt. Nevezetes vendég volt Egyed Zoltán, a népszerű Színházi Élet c. he ilap szerkesztője. Ez a

„leánykereskedelmi” he ilap fontos szerepet játszott az akkori színházi életben. Egyed számos

atal művésznő felfedezője,

protektora volt, de könnyen tönkre is tudott tenni művészeket

kri ikáival, pletykáival. Egy alkalommal, már az ebédidő végén, úgy 3

óra körül betoppant és szalontüdőt rendelt gombóccal. Erre az időre szegény gombóc már meglehetősen ázott állapotban volt. Egyed elővette névjegyét (csak az volt ráírva: Egyed), üres oldalára ráírta: Szar, majd egy fogpiszkálóval a gombóchoz erősítette, és utasította a pincért, hogy adja oda annak, aki készítette. Ez voltam én.

Bármilyen jó iskola volt is az Erzsébet büfé, két évi inasidőmet nem tudtam itt kitölteni. Ennek története a következő. Molnár úr az akkori zsidótörvényes világban kénytelen volt egyik alkalmazottját –

ha jól emlékszem a nevére, Sperling Frigyest – strómannként igénybe venni. Nos, ez a Sperling úr egy alkalommal minősíthetetlen hangot használt velem, talán meg is ütött, mire én önérzetemben megbántva azonnal abbahagytam a munkát és közöltem Molnár úrral, hogy nem vagyok hajlandó Sperling úrral egy intézményben dolgozni; vagy őt küldi el, vagy én bontok szerződést. Molnár úr néhány nap múlva közölte anyámmal, hogy várjak türelemmel, elküldi Sperling urat. Az akkori időkben azonban minden igyekezete mellett ezt nem tudta megtenni, ezért szavamat állva szerződést bontottam. Rövid időn belül sikerült új szerződést kötnöm az Elysée kávéház tulajdonosaival, és itt folytattam szakácsinasi tevékenységemet. Az Elysée-ben Petersz József volt a konyhafőnök, akivel már korábban, a Molnár büfében is együtt dolgoztam. Kiváló szakács és ember volt.

Sajnos – úgy hallottam – a felszabadulás után „elvitték” az oroszok és soha nem tért vissza, nem tudni, mi történt vele. Érdekes, hogy az Elysée tulajdonosa a három Gordon vér volt (anyai nagyapai ágról valamilyen távoli rokonaim). Az Elysée-ben is kiváló konyha volt. Itt szabadultam fel és lettem vendéglátó-ipari (szakács) szakmunkás.

Természetesen kétéves inaskodásom alatt szaktanfolyamra is kellett járni. Az érettségizettek részére egy külön tanfolyamot szerveztek.

Igen „előkelő” társaság járt ide (pl. az egyik dunapar i nagyszálló tulajdonosának a

a), és igen kiváló tanáraink voltak.

Felszolgálástant pl. Schnitta úr, a margitszige i nagyszálló éttermi főnöke, borászatot és francia nyelvet dr. Fornády Elemér, a budafoki állami borpince igazgatója tanította. Utóbbi el is vitte egy alkalommal a társaságot Budafokra. A pincék bemutatása után fehér-abroszos borkóstoló várt bennünket cigányzenével. A borkóstolónak drámai következményei lettek; lent a pincében teljesen józannak tűnt

mindenki, az est végeztével szabad levegőre érve többen egyszerűen elvágódtak (hasra estek), volt, aki mindenáron öngyilkos akart lenni, másokon egyéb tünetek jelentkeztek. Én szerencsére komolyabb hatás nélkül vészeltem át a borkóstolás gyönyöreit.

Az Elysée-ben szabadultam tehát fel, és immár szakácsként itt is működtem tovább. Karrierem azonban itt is hamarosan véget ért.

Ennek is megvan a története. 1941. szilveszterére készültünk. Az Elysée nem volt zenés hely, komoly forgalomra tehát nem kellett számítani. Petersz úr arra kért, hogy vállaljam el a szilveszter es i, reggelig tartó szakácskodást, ő szívesen menne ünnepelni, szórakozni. Ezt természetesen vállaltam, le is ment a szilveszter este minden probléma nélkül. A következő szomba i zetéskor (hetente kaptuk akkor a zetést) meglepve tapasztaltam, hogy a szilveszter éjjeli munkámért járó túlórapénzt nem zették ki. Ezt természetesen szóvá tettem a tulajdonosoknak, először szép szóval, majd nemleges választ kapva határozottan követeltem a nekem járó pénzt. Erre a három Gordon vér behívott irodájába, ki zették a követelt túlórapénzt és közölték, hogy azonnali hatállyal ki vagyok rúgva. Így ismertem meg közelről és igazán a kapitalizmus áldásait, a munkavállaló tökéletes kiszolgáltatottságát (hiszen csak azt követeltem, ami a törvény szerint járt, és a munkámmal Petersz chef tökéletesen meg volt elégedve), és így lettem munkanélküli mintegy három hónapra.

Itt írom le, hogy szakácsinasi korszakomban (tehát mai szemmel ítélve viszonylag későn) következett be ártat lanságom elvesztése. Már nagyon nyomasztott, hogy érettségizett és önfenntartó fér létemre még mindig szexuálisan érintetlen vagyok, szexuális energiáim is nagyon feszítettek, így hosszas nekigyürkőzés után egyik este ellátogattam a VIII. kerületbe, a Víg u. 12. sz. alat i kuplerájba, ahol nagyon sivár körülmények között, eléggé lehangoló módon megszabadultam ártatlanságomtól. Kedvezőtlen tapasztalataim ellenére néhány hónapig sajnos még ez az út maradt járható számomra. Az igazsághoz tartozik, hogy találkoztam e kiruccanások alkalmával néhány kedves, kellemes partnerrel is, mégis sikerült egy alkalommal egy rendes trippert beszereznem. (Meg kell említenem, hogy ebben az időben nem is számított igazi fér nek az, aki ilyen fertőzésen nem esett keresztül). Ebben az időben még nem volt

penicillin, sulfonamidokat alkalmaztak és hypermangános helyi kezelést. Mostohaapámnak ekkor már előrehaladott urogenitális tuberculosisa volt, és dr. Faragó György kiváló urológus operálta és kezelte. Igen jó bará i viszonya alakult ki anyámékkal, így hozzá fordultam nyavalyámmal, és ő kezelt nagyon kedvesen, megértően és diszkréten. Ki is gyógyultam hamarosan. Kapóra jött, hogy ez az idő

egybeesett három havi munkanélküliségem idejével, tehát nem okozott különösebb fennakadást életemben (mire nem jó a munkanélküliség?!).

Ugyancsak szakácsinas koromban voltam először szerelmes. Szabó Ilonkának hívták, a Molnár büfében ismertem meg, Molnár úrnak volt az anyja valamilyen ismerőse. Gyönyörű, fekete, szürkés-kék szemű lány volt, én is szemmel láthatólag tetszettem neki.

Visszaemlékezve úgy látom, hajlandó lett volna nemi kapcsolatra, tett is ilyen irányú enyhe próbálkozást. Naivitásomra, tapasztalatlanságomra jellemző, hogy a lehetőséggel nem éltem; úgy éreztem, hogy – mivel igazán szeretem – méltatlan lenne „visszaélni”

a lehetőséggel. Úgy gondolom, talán a mai atalok számára az ilyen viselkedés teljesen érthetetlen, de hát nem lehet a tényeken utólag változtatni. A Molnár büféből való távozá som után azután ez a

„szerelem” szép lassan kihunyt, elmúlt. Ilonkáról azóta sem hallottam, nem tudom, hogy alakult sorsa.

A szakácsoknak abban az időben létezett egy szervezete, a Magyar Szakácsok Köre, ez amolyan szakszerveze i jel legű, érdekvédelmi, munkaközvetítő szervezet volt, de semmilyen poli ikai jellegű

tevékenységet nem folytatott. Ide elég rendszeresen eljártam munkanélküliségem idején. Ki is közvetítettek az At ila úton lévő

Bellevue hotelbe (ma már nem létezik). Tulajdonosai a Pes i Hírlap tulajdonosai, a Légrádi testvérek voltak, a konyhafőnök pedig Turós Lukács, később ismert szakácsművész volt. Igen jó konyhája volt, kis forgalommal, de luxus nívón. Háromnapi működésem után azonban hivatott Légrádi úr és közölte, hogy nagyon sajnálja, hogy el kell bocsátania, de zsidó származásom miatt nem vállalhatja alkalmazásomat (nota bene, ő is zsidó volt). Döntését kénytelen voltam tudomásul venni. Amikor Turós Lukáccsal közöltem a történteket, elmondta, hogy tudott a dologról; Légrádi úr neki szólt, hogy mondjon fel, de ő közölte, hogy arra nem vállalkozik, mivel

munkámmal mindenben meg van elégedve, és egyéb szempontok őt nem érdeklik. Sajnálattal vette tudomásul kényszerű távozásomat.

Ugyancsak munkanélküliségem idején történt, hogy meghallottam, hogy a Ritz hotelben megüresedett egy szakácsi állás. A Ritz hotel volt akkor Budapest legelőkelőbb, legdrágább szállodája a Duna partján. Vezérigazgatója Marenchich Ottó nemzetközi hírű szállodás szakember volt. Nos, egy szép napon felöltöttem egyetlen, az érettségimre készült ünneplő ruhámat, megforgattam a Ritz szálló üveg forgóajtaját és közöltem a szállodai recepción szolgálatot teljesítő úrral, hogy Marenchich vezérigazgató úrral kívánok tárgyalni. Fellépésem olyan határozott volt, hogy a recepcionista ijedten megkérdezte: Kit jelenthetek be? Megmondtam nevemet, és néhány perc múlva közölte, hogy fáradjak utána. Süppedős szőnyegekkel takart folyosókon vezetett végig, míg benyitott egy szobába. Nem is szoba volt ez, hanem egy hatalmas terem, amelynek túlsó végén – mint az amerikai lmekben – egy hatalmas íróasztal mögöt i karosszékben ült maga Marenchich Ottó. Udvariasan felállt, kölcsönösen bemutatkoztunk, majd hellyel kínált és megkérdezte, mivel lehet szolgálatomra. Közöltem, hogy hallottam egy megüresedett szakácsi állásról, azt szeretném elnyerni. A vezérnek leesett az álla, tátva maradt a szája és íróasztalán megnyomott egy csengőt. Azt hittem, a kidobó embert hívja, ehelyett megkérdezte belépő itkárát, hogy bent van-e a chef úr, és ha igen, kére i. Amíg a chefre vártunk, udvariasan megkérdezte, hol dolgoztam idáig –

sauceur, fritteur vagy hideg konyha a specialitásom? Közöltem magabiztosan, hogy mindenhez egyformán értek. Közben megérkezett a chef úr és Marenchich megkérdezte tőle, hogy van-e üres szakács állása, mert Földes úr azt kívánja elnyerni. A chef szúrósan nézett rám és ekkor tudatosult bennem, hogy hibát követtem el; közvetlenül a che hez kellett volna fordulnom, hiszen –

mint írtam – a chef korlátlan úr a konyhában, és nem szere i, ha hatalmasságok beleszólnak ügyeibe. Ettől függetlenül közölte, hogy van egy üres helye, mire a vezér azt az utasítást adta, hogy tárgyaljon velem, és ha meg tudunk egyezni, vegyen fel. Udvariasan elköszöntünk egymástól és a che fel együtt megkezdtük a kivonulást a vezéri szobából. Már a kilincsen volt a kezem, mikor utánam szólt: elnézést még egy kérdésem van, ön ájer? (nem elírás, árja helyett

mondotta ezt). Közöltem, hogy „ájer” származással nem szolgálhatok, mire ő is közölte, hogy akkor pedig tárgytalan a dolog. Utolsó udvarias köszönés után távoztam a Ritz szállóból.

Nem sokkal ezután mostohaapám közbenjárásával sikerült mégis álláshoz jutnom a Royal szállodában. A Royal szálló éttermének tulajdonosa Korányi úr volt, hozzá tartozott a budai Kis-Royal étterem is. A Korányi-Royal híres étterem volt, nemzetközileg jegyzett. Korábban a párizsi világkiállításon a Korányi-Royal grand prix-t nyert. A körú i Royalban tíz szakács dolgozott, a chef Szinder László volt. Az ő napi táplálkozása kb. 20 pohár sör és egy forró erőlevesbe ütött tojás volt. Meg is halt úgy 50 éves korában. Én délelőtt többnyire az ebédhez a készételeket készítettem el, ami nem jelentett semmiféle nehézséget, majd késő délután átmentem a kis Royalba. Itt a chef Bedőcs László volt, mellette még két szakács dolgozott. Az egyik csinálta a hideg konyhát, a másik (ez voltam én) minden egyebet, a mészáros munkától az étel teljes elkészítéséig.

Abban az időben a Kis-Royal Budapest legelőkelőbb étterme volt. Ha valaki nevezetesség Budapesten volt, biztos, hogy néhány napon belül itt vacsorázott. Kedvenc helye volt pl. a walesi hercegnek, aki később Edward király néven vált a brit történelem hírhedt szereplőjévé. (Nevezett egy alkalommal – még az én időm előtt – úgy berúgott, hogy belelépett saját hányadékába; ez akkora

„meg iszteltetés” volt az étteremnek, hogy így keletkezett lábnyomát gipsszel kiöntötték, és az újabb nevezetes látogatóknak büszkén mutogatták.) De gyakran jártak ide a Horthy úk, az arisztokrácia és az üzle i világ kiemelkedő személyiségei, diplomaták stb. Magam ezen előkelőségek közül pl. a Duce ának, Vittorio Mussolininek csináltam vacsorát. Étrendje a következő egyszerű ételekből állt: fogas roston tartármártással, paprikás csirke galuskával és omelette surprise. Hát a kis Royal igazi erőpróba volt. Itt ugyanis készétel jóformán nem volt, mindent frissen (á la minute) kellett csinálni, és bizony minden mozdulatot be kellett ütemezni, hogy minden időben elkészüljön, és Bedőcs Pista bácsi tálalni tudja gyönyörűen. Az első

este bizony azt hittem, hogy a feladat teljesíthetetlen és komolyan gondoltam a szökésre, de rövid idő után – szerénytelenség nélkül állíthatom – kiválóan helyt álltam, ment minden, mint a karikacsapás, ráklevesem egyenesen híres volt a minőségéről. Az

étteremben Per is Jenő muzsikált, zseniális prímás volt, néhány perc alatt olyan hangulatot tudott teremteni, amilyet csak akart. Amikor pl. a török nagykövet jött vacsorára, Mozart török indulójával fogadta. A Royalban dolgoztam egészen 1942. októberéig, munkaszolgálatra történő bevonulásomig.

Szakácsinasi és szakács éveim (1939-1942) magánéletéről nem sok írnivalóm van. Édesanyám boldogan élt Ernő bácsival, bár utóbbi urogenitális tuberkulózisának progressziója nem kecsegtetett semmi jóval, de még munkaképes volt. Mihály bátyám dolgozott Szentendrén a papírgyárban, és komolyan beleszeretett egy ottani gyönyörű, fekete hajú és kékszemű zsidó lányba, Grünfeld Lilibe.

Néhány havi együtt járás után el is vette feleségül. Anyám eleinte ellenezte a házasságot, hiszen Mihály mindig első látásra szerelmes lett, és nősülni akart. Most azonban én láttam, hogy komoly a dolog, rendes a kislány (bár némileg műveletlen és primitív), és egyengettem a házasságot. Így Anyám is beleegyezett végül a házasságba. Az esküvői ebédet én készítettem Szentendrén, és én kötöttem meg Mihály kölcsön-szmokingjához a csokornyakkendőt. Nyári szabadságom idején, hétvégeken gyakran fordultam meg Szentendrén. Az ottani zsidóság nagyon összetartott. Korábban társasági életem kapcsán ez nem volt szempont, de az akkori zsidótörvényes világban a zsidók szinte kényszerültek az egymásköz i társas életre. Szentendrén számos, igen csinos zsidó lány volt, velük szórakoztam, de komoly kapcsolatom nem alakult ki.

Mihálynak volt egy kiel-boatja, rengeteget eveztem, számtalanszor úsztam át a Dunát Szentendre és a szemköz i (újpes i) oldalon lévő

Papsziget között, mely utóbbi helyen kiválóan lehetett strandolni.

A háború persze már zajlott, Magyarországon azonban – eltekintve a korlátozó zsidótörvényektől – ezt még alig lehetett érezni.

Apámmal alig volt kapcsolatom. Ő még érettségim előtt újra megnősült, Szabados Terézt (nekünk Teri néni) vette feleségül, annak Damjanich utcai szép lakásába költözött (illetve nem is kellett költöznie, mivel nála volt albérle i szobája), gyakran hívtak meg igen jó minőségű vasárnapi ebédre. Érdekes, hogy Teri néni is zongoratanárnő volt, de csak magántanítványokkal foglalkozott lakásán. Azt is le kell írnom, hogy házasodása előtt Apám eljött Anyámhoz és bejelentette neki házasodási szándékát. Egyben azt is

közölte, hogy természetesen, ha Anyám ezt ellenezné, vagy újra hozzámenne, akkor elállna az új frigy megkötésétől. Anyám – aki ugyan nem volt sok humorérzékkel megáldva – jót mulatott ezen és áldását adta az új frigyre. . Margit néném végleg hazaköltözött Németországból a hitleri hatalomátvétel után, nem akart német férjének bajt okozni. Amint korábban megírtam, férje nem sokkal ezután öngyilkos lett. Margit néném ott lakott velünk a Sándor utcai nagyanyai lakásban, zenekarokban hegedült és tanított is i ú hegedűs tehetségeket.

Így csordogált az életem, és mivel ez időben még napi tíz óra volt a munkaidő, szellemi tevékenységre nem sok energiám maradt, ez a korszak ilyen szempontból eléggé sivárnak tekinthető. Egy emlékezetes napon azután (1942 októberében) megkaptam a behívót, hogy munkaszolgálatra azonnal vonuljak be.

Munkaszolgálatos éveim (1942 október-felszabadulás)

A katonaköteles zsidó vallású és zsidó származású (!) atalokat ebben az időben nem katonai szolgálatra, hanem ún.

munkaszolgálatra hívták be. Katonai egyenruhát nem kaptunk, az egyenruhát egy bal karon viselt széles élénksárga karszalag képviselte. Civilben, szürke bricsesz nadrágban, bakancsban, viharkabáttal és há izsákkal ültem fel tehát a vonatra, amely az akkor Magyarországhoz csatolt Galántára vitt. Itt egy hatalmas laktanyában mintegy 1500 munkaszolgálatost (muszost) zsúfoltak össze, hogy megkezdjék fegyver nélküli katonai kiképzésünket, amely jobbra-balra átból, menetelésből, de főleg „feküdj-fel”

végrehajtásából állott. Az ún. isztesek persze élvezték korlátlan hatalmukat, és néhány jóérzésű embertől eltekintve alaposan visszaéltek kiváltságos helyzetükkel (az újoncokkal szemben amúgy is a „kibaszás” szelleme volt az uralkodó módszer honvédségünknél).

Muszos társaim között számos, később ismertté vált személyiség volt, így pl. Bárdi György színész, Holló János akadémikus, Szilágyi György nemzetközi sakkmester és sokan mások. Magam igyekeztem szerényen meghúzódni, minél szürkébben eltűnni a tömegben, de ez csak 1-2 napig sikerült. Akkor hívattak az ezredirodába és megkérdezték, hogy tényleg szakács vagyok-e? Igenlő válaszomra a konyhára vezényeltek. Itt egy őrmester úr uralkodott, és a még vagy 15 idevezényelt muszos közül – mivel egyedül én tudtam igazán főzni

– akarva, nem akarva vezető szerepet kellett játszanom. 1500

emberre főzni, és naponta háromszor csajkába kimerni az ételt nem kis feladat. Magát a főzést kb. 100 literes vaskondérokban bonyolítottuk le. Ezek húsleves készítésére kiválóan alkalmasak, de természetesen nem főtt, hanem párolt (pl. pörkölt) ételek készítésére kevéssé megfelelőek. Soha annyi nom velős csontot nem ettem, mint Galántán, így a nehéz zikai munka ellenére kiváló kondícióra tettem szert. Itteni működésemhez kapcsolódik a dohányzásra

(cigarettázásra) történt rászokásom is. Korábban el sem tudtam volna képzelni, hogy én, a sport ú, korábbi versenyúszó, egészségemet dohányzással károsítsam. Itt azonban az őrmester úr egy-egy ételkiosztás után elordította: dohányosok cigaretta-szünet, a többiek kondért csutakolnak. Ebben az időben még nem léteztek a ma használatos detergenses mosogatószerek; a kondérok isztítása hamuval-homokkal való súrolásból állott, ami nem volt könnyű és kellemes feladat. Az alternatíva az volt: rágyújtok vagy csutakolok?

Habozás nélkül a rágyújtást választottam, és a cigarettázás – sajnos –

szokásommá vált, immár több mint 50 éve gyakorlom. Lemondani nem tudok róla, bár sokszor próbálkoztam vele. Tréfásan úgy szoktam fogalmazni, hogy engem a történelem kényszerített a dohányzásra. Arra azért mindig vigyáztam, hogy 25 darabnál ne szívjak többet naponta. „Katonai” kiképzésem konyhára kerülésemmel befejeződött, így erről nem sokat tudok. A úk estére elég fáradtnak, kimerültnek tűntek, de az élet viszonylag elviselhető

volt. Mindössze egy alkalommal rendeztek derék isztjeink és iszteseink egy majdnem egész éjszakára terjedő nagy akciót, amikor minden ok nélkül, csak passzióból ütötték, verték a kiszolgáltatott muszosokat. Ezt az éjjelt azután Szent Bertalan éjszakaként emlegettük. Galántából egyébként nem sokat láttunk (gyakorla ilag semmit), hiszen egész életünk a laktanyára korlátozódott; így azután a „Galántai táncok” színhelyének couleur locale-ját nem sikerült megismerni. Galántai kirándulásunk amúgy sem tartott sokáig.

Százunkat elvezényelték, és 1942. december 1-én vonattal az Ercsi mellet i Aggszentpéterpusztára szállítottak. Ennek nagyon örültünk, mivel nagy többségünk budapes i lakos volt, így sokkal közelebb kerültünk otthonunkhoz, és több reményünk lehetett, hogy hamarosan hazalátogathatunk.

Aggszentpéterpuszta (az ottaniak Rohodának hívták) gróf Wimp fen Ferenc körülbelül ötezer holdas uradalma volt, korlátlan ura Kovács Károly számtartó úr. A tanító néni lakása mellet i 3 szobás lakásba zsúfoltak be százunkat, leterített szalmán aludtunk. Hamarosan kiderült, hogy feladatunk a nagybirtok mezőgazdasági munkáinak ellá tása. Első feladatként a még (december elején) lábon álló kukoricatáblák betakarítása volt, a dermesztő hidegben a kukoricacsövek összegyűjtése. (Lényegében tehát a hadsereg eladott

minket a gróf úrnak, hogy a háború miatt megfogyatkozott zselléreket pótoljuk.) Ebben az időben a mezőgazdaság gépesítése a jövő zenéje volt. Kézzel történt a legtöbb munka, így az aratás, kapálás, egyelés, kazalrakás stb. A gépesítést ló- és ökör-vontatta vetőgépek, cséplőgép reprezentálta. Traktor, kombájn nem létezett.

Természetesen a többségében érettségizett, túlnyomórészt pes i és városi únak a napkeltétől napnyugtáig tartó, szabadban végzett nehéz zikai munkát nehéz volt megszokni. Eleinte bizony nagyon el voltunk csigázva. Meglepő módon azonban ezt az új életet gyorsan megszoktuk, és néhány hónap alatt kiváló mezőgazdasági munkásokká váltunk. Érdekes, hogy nem is a legnehezebb zikai munkákhoz (pl. zsákolás) alkalmazkodtunk a legnehezebben, hanem a monoton munkákhoz, pl. kapálás, hüvelyes termények betakarítása; pl. egész nap babot tépni a hatalmas táblákról szinte kibírhatatlannak tűnt. Egyébként hamarosan kiderült, hogy a gróf úrnak nincs szüksége száz emberre, ezért ötven út hamarosan visszavezényeltek, míg az ott maradt 50 fő két csoportra szakadt.

Harmincan maradtunk Rohodán, húszan átkerültek a szomszédos Felsőbesnyőre, amely egy másik Wimp fen gróf uradalma volt.

Honvédségileg azonban egy különítménynek számítottunk (ún. ercsi különítmény), közös volt a parancsnokunk, a két csoport között is állandó maradt a kapcsolat. Egy 30 ill. 20 tagból álló egybezárt közösség már alkalmas igazi kollektíva kialakulására. Bár igen különböző (anyagi helyzet, vallásosság, műveltség, családi környezet stb.) előéletű volt a társaság, és az egybezártság következményeként a veszekedések, civódások sem tartoztak a ritka események közé, alapjában mégis azt mondhatom, hogy hamarosan igen jó kollektívák alakultak ki; igyekeztünk egymást segíteni, a teljes kiszolgáltatottságot elviselhetővé tenni. Magam természetesen rögtön a konyhai munkát kaptam feladatul. Ezt Komlós Gyuszi barátommal ketten csináltuk. Gyuszi apjának a Con i utcában kisebb hentesüzeme volt, a konyhai munkához azonban nem sokat konyított. Ötven főre fogyatkozásunk alkalmából átkerült Besnyőre.

(Zárójelben itt írom meg, hogy már a felszabadulás után Gyuszi őszintén igyekezett beilleszkedni a kialakuló új társadalomba, de apja hentesüzeme miatt „osztályidegennek” tekintették, és rengeteg kellemetlensége támadt, talán be is csukták néhány napra. 1956-ban

ezért megértettem, hogy disszidált. Amerikába került és minden évben hűségesen küldte a szokásos amerikai jókívánságokat. A feladó Jules Komlós volt évekig, míg vagy 12 év múltán meglepve láttam, hogy a feladó már nem J. Komlós, hanem J. Hemingway.

Gyakran mesélem ezt a storyt a fejlődés útja címmel. Íme: Kohn vagy Klein → Komlós → Hemingway. Már jó néhány éve meghalt tüdőrákban, két gyereket hagyott hátra).

Különítményünknek volt egy orvosa is, Komlós Bandi, kiváló farmakológus volt, aki bevonulása előtt Issekutz Béla intézetében dolgozott. 1954-ben, amikor már orvosként az Országos TBC Intézet Kórélettani osztályának létrehozója és vezetője lettem, meghívtam munkatársnak. Évekig dolgoztunk együtt, több értékes publikációt készítettünk közösen, sokat tanultam tőle. Sajnos korán meghalt, már a hatvanas években. A rohodai társaságbál a későbbiekben nevet szerzett magának Deutsch Karcsi, mint a Hurrican (később Harsányi) együttes (énekes trió) oszlopos tagja, a besnyőiek közül Lö ler (Lackó) Miklós neves történész lett, Singer (Szőnyi) Bandi pedig a Szerves Vegyipari Kutató vezetője.

Parancsnokunk rövid ideig Vándor hadnagy, majd Kapitány István (a Zeneakadémia egyik vezető isztviselője) volt, őket Egyed Antal hadapród őrmester követte néhány hónapig. Utóbbi komplett őrült volt, aki kisebbrendűségi érzését rajtunk kompenzálta. Persze, mi sem maradtunk adósok, egyik – akkor még ritka – hétvégi eltávozásunk után az egyik bajtársunk egy aranyos fekete korcs kölyökkutyát hozott magával és így jelentette Egyednek: Hadapród úr, alázatosan jelentem, a neve Piszok. Piszok kutyus mindannyiunk kedvence lett, végig hűségesen kitartott velünk, amíg Rohodán voltunk. Egyedet azután szerencsénkre Novoth Ferenc zászlós váltotta fel. Ő civilben posta iszt volt, ha jól emlékszem, Pestlőrincen, Igen jóindulatú ember volt, valahogy ki akarta húzni igazi háborúsdi nélkül a háború végéig. Korrupt is volt a javából. Hamar megegyeztünk vele; megkapja a zsoldunkat és az ún. ruhakoptatási járandóságunkat (ezek nevetséges összegek voltak, de 50 ember után már mégis jelentős pénz volt) és ennek fejében hétvégeken eltávozásra engedte a társaságot. A probléma itt az volt, hogy az eltávozási engedélyre körpecsét szükségeltetett és mi (különítmény lévén) ilyennel nem rendelkeztünk. Az fel sem merülhetett, hogy a

Vácon lévő századunkhoz küldjük pecsételésre a papírokat, hiszen biztosan nem engedélyezték volna a hetenkén i szabadságot. A kérdést úgy oldottuk meg, hogy magunk készíttettünk egy körpecsétet a következő szöveggel: „A különítmény körpecséttel nem rendelkezik”. Ezzel a pecséttel ellátott papírokkal jártunk több mint egy évig rendszeresen hétvégeken haza. (Az ötletet azt hiszem Rejtő

Jenő is megirigyelhetné.) Az ellenőrzések alkalmával csak ámultak pecsétünk láttán.

Közben alaposan megismertük a nagybirtokon élő zsellé rek életét.

Elképedtünk az ottaniak elmaradottságán. Városi atalokként hihetetlen volt számunkra az uradalmi cselédek élete. Fogalmuk sem volt a rendszeres isztálkodás előnyeiről, táplálkozásuk is igen egyhangú volt. Jellemzésként elmondom, hogy pl. a béresgazdát Vizi Pista bácsinak hívták. Tudni kell, hogy egy béresgazda korlátlan úr, ő

osztja be az ökrösfogatok munkáját. Szava megfellebbezhetetlen.

Nos, ebben a korlátlan úrban fel sem merült élete folyamán a gondolat, hogy egyszer érdemes lenne Budapestre felutazni, megnézni a fővárost, holott Ercsi távolsága Budapesttől jóval 100 km alatt van. Másik példa: megkérdeztük az egyik béres kis át, Virlits Pis ikét: Pis ike miről ismered meg apádat? A válasz: hát az ökreiről.

Olvasás, zenehallgatás fel sem merült az agyukban. Ez a zsellérség ebben az időben az ország lakosságának talán legnagyobb rétege volt.

A csak városi életet látó lakosság tehát el sem tudta képzelni, milyen színvonalon élt a Horthy korszakban a lakosság e legnagyobb rétege.

Anyagi javadalmazásuk is igen alacsony volt, terményben és némi készpénzben. Azt sem zették ki mindig. Ha késtek, esetleg kaptak egy pofont a számtartó úrtól, amit csendesen tudomásul vettek.

Így teltek hosszú hónapok kemény, de egészséges mun kában. Én –

mint szakács – igyekeztem a rendelkezésre álló nyersanyagból és a kondérra korlátozott főzési lehetőségek keretein belül a lehető

legjobban ellátni a úkat. Azt hiszem, szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy ez többnyire sikerült is, a hetenként magunkkal hozott hazai is segítette a megfelelő táplálkozást, így mindnyájan kirobbanó egészségi állapotban voltunk. Száz kilós zsákot felvinni a magtár rozoga falépcsőjén, semmi komoly megerőltetést nem jelentett. Komlós Bandinak így nem sok orvosi feladata volt. Bár magam többnyire a konyhán voltam, időnként részt vettem a

mezőgazdasági munkában. Ez többnyire olyankor következett be, amikor a úk hálátlansága miatt feladtam a reménytelen küzdelmet, hogy kielégítsem gasztronómiai igényeiket, és kértem, hogy egy ideig más főzzön helyettem. Pár nap után azután mindig visszasírtak, és egy darabig elégedettek voltak. Így voltam csépléskor az „etető” két nyáron át. Hihetetlenül nehéz, veszélyes, de szép munka volt. Egész héten át persze a hétvégi eltávozást vártuk türelmetlenül. Ez jelentette számunkra az életet. Még Novoth zászlós uralkodása előtt –

amikor még nem jöhettünk haza hétvégeken – mód nyílt arra, hogy hozzátartozóink meglátogassanak. Jöttek is szép számmal a látogatók, hozzám Anyám, Marika unokahúgom, a úk szülei, menyasszonyok. Így pl. az egyik ú, Wetzler Pista (szülei nagy pénzeket kereső libások voltak a Teleki téren) menyasszonya Zirner Hédi volt. Belőle lett már a felszabadulás után Zsolnai Hédi, neves sanzonénekes. A bibi ott volt, hogy Hédike arasága idején anyukája Wetzler Pista szeretője volt. Ez – mint jóval később megtudtam –

valahogy kiderült, és a házasságból nem lett semmi. Az egyik út, Glück Bandit (kedvelt női fodrász volt) meglátogatta Magdi húga is.

Igen csinos, szőke, fehérbőrű, magas, nagyon szép lány volt, néhány találkozás után – azt hiszem – komolyan belém szeretett. Nem hosszú idő után kedvesen közölte, hogy nagyon szeretné, ha a szeretőm lehetne. E kedves ajánlkozásnak – bár nem voltam szerelmes Magdiba – nem lehetett ellenállni és ez időtől kezdve hétvégi eltávozásaimkor rendszeresen együtt töltöttünk 1-2 órát egy idős hölgy légyottra pénzért rendelkezésre bocsátott lakásában, igen kulturált körülmények között.

Amint már említettem, ebben az időben kirobbanó kondícióban voltam, és az 1-2 óra alatt hatalmas teljesít ményekre voltam képes.

Magdi kedves, de kissé kulturálatlan, butuska lány volt. Érezte a szellemiekben meglévő nagy különbséget és ezért isztában volt avval, hogy soha nem fogom feleségül venni. Ezt nem is itkoltam.

Arra kért, hogy majd – ha már túl leszünk a háborún – csináljak neki egy gyereket, mert azt tőlem szeretne. Úgy gondolom, ez demonstrálja, hogy tényleg szeretett. Sajnos, az ostrom alat i időben

– úgy hallottam később bátyjától – valami igazoltatásba vagy razziába keveredett és a nyilasok agyonlőtték. Mindig szeretettel gondolok rá, hiszen ő volt az első igazi szeretőm!

Közben a zsidótörvények miatt Anyáméknak is el kel lett hagyniok a Royal szállodában levő lakásukat, Ernő bácsit is menesztették, szerencsére hasonló munkakörben elhelyezkedett a Szabolcs utcai zsidókórházban (ma Orvosi Egyetem), ott is kaptak egy nagyon szép szolgála i lakást, így a hétvégeket természetesen náluk töltöttem.

Időnként apám is meghívott vasárnapi ebédre. Teri néni nagyon jól főzött és ugyancsak szívesen látott. Érdekes, hogy apám, aki korábban, iskolás koromban egyáltalán nem törődött anyagi helyzetemmel, munkaszolgálatos időmben gondoskodott némi –

cigarettára való – zsebpénzről. Mihály bátyám rendesen dolgozott Szentendrén a papírgyárban, egyszer ugyan elvitték rövid munkaszolgálatra Nagykátára, de a gyára hadiüzemként működött, szükség volt rá, és ezért igazgatója hazahozatta.

Azt mondhatom utólag, hogy Rohodán töltött két évem a körülményekhez képest viszonylag szerencsésen, tűrhetően telt el, sok tapasztalattal gazdagodtam. Két dolog volt nagyon nehezen elviselhető. Az egyik a teljes kiszolgáltatottság. Állandóan tudatában voltunk annak, hogy bármely napon elvezényelhetnek aknaszedőnek Ukrajnába. Ezt csak alátámasztotta, hogy a gróf úr rendszeresen

„elfelejtett” zetni értünk a hadseregnek, ezért időnként erre vonatkozó leveleket kapott zászlósunk váci századunktól. Ő válaszolt, és a postát rám bízta, hogy intézzem. Nos, az ilyen irányú levelezést egyből a kondér alat i tűzbe dobtam. Azt hiszem, Novoth zászlós sejtette, hogy miért nem kap soha leveleire választ, csak újabb felszólításokat, de hallgatólagosan tudomásul vette az ügyet, nyilvánvalóan neki sem volt kedve Ukrajnába menni, nagyon is megfelelt neki teljesen munkátlan és jól jövedelmező beosztása.

Mindig úgy éreztem, hogy kissé tart tőlem. Jól példázza ezt, hogy pl.

1943 karácsonyán három nap szabadságot ígért, Komlós Bandi ki is töltötte a papírokat (ő intézte az irodai ügyeket), de Novoth már előbb Pestre jött, és elfelejtette aláírni azokat. Volt nagy kétségbeesés, hogyan jövünk el szabadságra. Megoldottam a kérdést, lehozattam Bandival a papírokat és szépen aláírtam mindegyikre: Novoth Ferenc, zászlós. Utóbbi karácsony után néhány nappal bejött hozzám a konyhára és megkérdezte, hogyan is jöttünk szabadságra, hiszen ő

elfelejtette aláírni a szabadságos papírokat. Mondottam: alázatosan jelentem zászlós úr, aláírtam ön helyett, mivel úgy gondoltam, ha egy

magyar katona iszt megígér valamit, azt be is tartja, megvédtem tehát isz i becsületét. Nem szólt egy mukkot sem, nyelt egyet, majd elsomfordált. A másik, számomra nehezen elviselhető körülmény az volt, hogy míg zikai erőnlétünk kiváló volt, szinte napról napra éreztem szellemi kapacitásom beszűkülését. A nehéz zikai munka mellett semmi energia nem maradt művelődésre, olvasásra, kulturálódásra. Igye keztünk ugyan esténként megbeszélni a rádióban hallottakat, a háború alakulását, az aktuális eseményeket.

Az mindnyájunk előtt világos volt, hogy Németország a háborút szükségszerűen elvesz i, csak az időpont volt vitás, és hogy mi következik majd utána. Komoly művelődésre azonban semmi lehetőség nem volt és komolyan aggódtam amiatt, hogy úgy éreztem, szellemileg hanyatlok.

Rohodán éltük át 1944. március 19-én az ország németek általi megszállását. Vasárnap lévén, mi természetesen eltá vozáson voltunk, és visszavonatozásunk alkalmával éreztünk a pályaudvaron szokatlan nyugtalanságot. Egyébként a mi életünkön egy ideig a megszállás nem sokat változtatott. Hétvégeken még hosszú ideig haza tudtunk járni, igaz, a pályaudvari igazoltatások sűrűbbé váltak, és az ezzel foglalkozó katonák mind gyakrabban éltek vissza korlátlan hatalmukkal. Egy alkalommal én is pórul jártam, azzal szórakoztak velem, hogy ki tud egy vigyázzba állított embernek nagyobb pofont adni. Megúsztam azonban komolyabb sérülés nélkül.

Nem is a zikai megpróbáltatás, hanem emberi méltóságomban történt megaláztatásom volt a tűrhetetlen ebben az epizódban. A legsúlyosabb következménye számom ra a megszállásnak az volt, hogy amikor a vidéki zsidókat összeszedték, és Auschwitzba kezdtek őket szállítani, akkor természetesen a szentendreiek is sorra kerültek, így Mihályt is elvitték feleségével együtt. Akkor úgy gondoltam, hogy Mihály feltétlenül a túlélők között lesz, mivel hallatlan alkalmazkodó képessége és az enyémnél erősebb zikuma volt. De erről majd a későbbiekben számolok be. Ahogy azonban előre haladt az idő, egyre rohadtabbá vált a helyzet. Bevezették a sárga csillagot, úgynevezett zsidó házakba költöztették a zsidó polgárokat. Így anyámék is egy Rózsa utcai lakás egyetlen szobájába kerültek. A zsidókórházat is elvették a németek, és helyette a pes i

gettó tőszomszédságában, egy Wesselényi utcai iskolában szerveztek meg egy úgynevezett szükségkórházat.

Annyi Rohodán is érezhetővé vált, hogy a háború már nem tarthat sokáig, és a szovjet csapatok folyamatos előretörése következtében az is világossá vált, hogy nem az angolszászok, hanem az oroszok fogják hazánkat elérni. Erre készült a gróf úr illetve a számtartó úr is. Napi 1-2 disznó levágását és feldolgozását adta utasításba. Heteken át egy tapasztalt böllérnek voltam a szakmailag felkészült segédje, és olyan mennyiségű disznótorossal sikerült hosszú időn keresztül ellátnom bajtársaimat, hogy a végén már rá sem tudtak nézni a disznóhúsra. A sors

ntora, hogy a feldolgozott és gondosan elvermelt disznókészletet a későbbiekben, a bombázások során egy bomba telibe találta és így az egész készlet elpusztult.

Még egy epizódot tartok fontosnak megörökíteni: Úgy a nyár közepén elterjedt a hír, hogy a németek nem fogják deportálni és elpusztítani a kitért zsidókat. Ennek az ál(rém)hírnek az lett a következménye, hogy a úk többsége (közöttük sok vallásos ú is) felkereste a helyi katolikus isztelendőt, hogy át kívánnak térni. A isztelendő örömmel vállalta a „térítés” feladatát, nyája szaporítását.

A magam részéről viszolyogva szemléltem ezt az egész akciót.

Egyrészt meg voltam győződve arról, hogy az áttérésnek az életben maradás szempontjából semmiféle következménye nem lesz és nem is lehet (ehhez nem kellett túlságosan intelligensnek lenni), másrészt úgy éreztem, hogy az adott körülmények között az áttérés az egész náci ideológia valamiféle elismerése lenne, amit semmiképpen sem tartottam megengedhetőnek.

Így az a furcsa helyzet állott elő, hogy több ortodox zsidó ú szaladt a paphoz áttérni, jómagam és néhányan mások meg ekkor hangsúlyoztuk életünkben először zsidóságunkat. Különösen vonatkozik ez rám, akinek alig volt ún. zsidó kötődése, és aki hivatalosan nem is voltam a zsidó hitközség tagja, nem lévén körülmetélve. Mindez persze azt is jelentette, hogy hétvégeken már csak ritkábban mehettünk haza. Így az 1944, október 15-i vasárnapot is Rohodán töltöttük. Éppen a helyi atalokkal vívandó „válogatott”

futballmeccsre készültünk, amikor véletlenül meghallottuk a rádióban Horthy kormányzó kiugrási nyilatkozatát. Hallatlan örömmel fogadtuk, szinte eufóriássá vált az egész társaság, és persze

kezdtük a terveket szövögetni, hogy most már rövidesen megyünk haza, vége lesz a háborúnak és az egész kiszolgáltatott helyzetünknek. Örömünk azonban nem tartott sokáig. A Horthy proklamáció után néhány órával már egész más hangok szóltak a rádióban: „Bereg fy ezredest azonnal kérjük Budapestre!”. Nem akarok és nem is tudok részletekbe bocsátkozni, hiszen azért eléggé el voltunk vágva a világtól. A lényeg az, hogy az áhított kiugrás helyett nyilas hatalomátvétel következett be, annak minden szörnyűségével. Vigasztaló az volt, hogy ekkor már a szovjet csapatok hazánk területén jártak, szorították nyugatra a németeket, és erősen közeledtek a főváros felé. Derűs napokon időnként estefelé már Budapest bombázásának távoli fényeit is látni lehetett.

Még egy nagyon érdekes esemény történt ebben az időben. A németeknek volt egy – talán félkatonainak nevezhető – szervezete, az ún. Todt-alakulat. Ez a szervezet úgy november táján összeszedett Budapestről több ezer idősebb (hiszen a atalok valahol már régen munkaszolgálatosok voltak) zsidót, és kisebb-nagyobb csoportokban elindították őket nyugat felé, hogy a német visszavonuláshoz szükséges vagy szükségesnek vélt műveleteket (pl. értelmetlen árokásás stb.) velük végeztessék el. Nos, egy ilyen csoport Rohodán keresztül masírozott. Elég szánalmas látványt nyújtott a sok há izsákos, elnyűtt öreg zsidó és meglepve láttam meg közöttük egy kirívóan elegáns urat, aki nem volt más, mint az apám. Ekkor ő még csak 59 éves volt, nagyon strammul bírta a sok gyaloglást és kihasználva német nyelvtudását ő látta el a tolmács szerepkörét.

Sikerült vele néhány szót váltanom és megnyugtattam, hogy ha a közelünkben táboroznak le, majd keresem vele az érintkezést.

Sikerült is megtudnom, hogy tőlünk mindössze néhány kilométerre vertek sátrat, és egy darabig ott is fognak árkokat ásni. Az október 15.

utáni nyilas világban természetesen hétvégeken már nem járhattunk haza, hangulatunk egyre elkeseredettebbé vált. Az egyik vasárnap –

megint éppen a helyi atalokkal fociztunk – egy táviratot lebegtetve Novoth zászlós közölte, hogy a távirat szövege: „Felsőbb utasításra azonnal vonuljon be” (tudniillik Vácra). Hát ez esetben már nem volt mit a kondér alat i tűzbe vetnem, valami mást, valami újat kellett kitalálni, hiszen nyilvánvaló volt, hogy bevonulásunk a nyugat felé történő

„külföldi

kirándulást”

jelentené.

Ehhez

semmi

hajlandóságunk nem volt. Hosszas tanácskozás után nyilvánvalóvá vált előttünk, hogy bevonulásunkat csak egy „vis major”

akadályozhatja meg és hogy ezt a „vis majort” magunknak kell létrehozni. Létre is hoztuk! Orvosunk, Komlós Bandi, két helyi –

éppen valami banális betegséggel bajlódó – cigányemberre ráfogta, hogy kiütéses ( leck) tífuszuk van, és közölte a számtartóval, hogy a járvány kitörésének és terjedésének elkerülése céljából az egész környék zárlatára van szükség. Sikerült a helyi hatalmasságokat annyira megijeszteni, hogy valóban zárlatot rendeltek el, így zászlósunk jelenthette, hogy a tífusz-zárlat miatt a bevonulási parancsot lehetetlen végrehajtani. Ezzel aztán el is felejtődött az egész bevonulási terv, de világossá vált az is, hogy Budapest valószínűleg hamarabb fog felszabadulni, mint Ercsi és környéke, ezért jó lenne valahogy „kibulizni”, hogy a háború utolsó napjait, a felszabadulást már Pesten éljük át. A kérdés az volt, hogyan lehet ezt megoldani. Szerencsére kínálkozott megoldás. Tudomásunkra jutott, hogy néhány állam (Svájc, Svédország, Va ikán) úgynevezett menleveleket (Schutzpass) ad zsidók számára. Egyikünk (ha jól emlékszem, Singer-Szőnyi Bandi) jó összeköttetései révén elintézte, hogy valamennyien pár nap alatt megkaptuk a Va ikán menleveleit.

Ezek után már csak zászlósunkat kellett meggyőzni, hogy vigyen minket Budapestre; ebben az időben ugyanis isz i kíséret nélkül muszosok már nem mozoghattak szabadon a fővárosban. Ez a meggyőzés váratlanul könnyen ment. Neki is elege volt már az egészből, úgy gondolta, valahogy majd kihúzza Pestlőrincen a háború végéig. Vállalta tehát, hogy felhoz minket Pestre, pusztán az a kikötése volt, hogy adjuk össze számára még meglévő értékeinket és feltétlen legyen közte a Földes aranygyűrűje. (Ezt anyámtól kaptam, hogy végveszély esetén legyen valami esetleges megvesztegetésre szolgáló értékem. Vastag karikagyűrű volt, amit kénytelen voltam viselni, mivel nem volt hol elrejtenem). Felmentem a zászlóshoz és udvariasan közöltem vele, hogy elfogadjuk feltételeit, de nekem is van egy feltételem, nevezetesen az, hogy éjszaka elgyalogolok a néhány kilométerre tőlünk táborozó Todtos öreg zsidókhoz, kilopom apámat, idehozom és ő is jön velünk Budapestre. „Kérlek, ennek semmi akadálya” – mondotta. Így hát éjszaka egyik bajtársammal elgyalogoltunk a Todt táborba, ott hamarosan rábukkantam apámra,

és a sötétet kihasználva, az éj leple alatt szépen visszagyalogoltunk Rohodára. Másnap, 1944. december 1-én, Rohodára érkezésünk második évfordulóján Novoth vezetésével már indultunk is Budapestre, a rohodai kaland véget ért.

Budapest ostroma

Ez a rövid időszak 1944. december 1-től 1945. január 17-ig terjed.

Naplót soha életemben nem vezettem, így az események leírásakor pusztán emlékezetemre támaszkodhatom. Mivel ez a rövid időszak annyira bővelkedik eseményekben, lehet séges, hogy néhány leírandó esemény időrendben nem úgy következett be, mint ahogy leírom. A lényegen azonban ez semmit sem változtat.

A vonattal tehát Novoth vezetésével simán eljutottunk Budapestre.

A kérdés az volt, hogy hová is menjünk, az egyéni illegalitásba vonulás ugyanis még nem merült fel bennünk. Valahogy tudomásunkra jutott a pályaudvaron, hogy az Aréna (ma Dózsa György) ú i zsidó templomban vannak menlevéllel rendelkező sárga karszalagos muszosok, ide vonultunk tehát. Meglepetésünkre és megdöbbenésünkre a templom zsúfolva volt minden életkorú zsidó emberrel. Hálóhelyről szó sem lehetett, örülni kellett, ha egy lépcsőre le lehetett ülni. Novoth elbúcsúzott és közölte, hogy majd másnap értünk jön, természetesen nem láttuk többé, szépen hazasétált a lakására. Mi (már esteledett) a templomban maradtunk, kivéve apámat, aki biztatásomra egyszerűen hazasétált közeli, Damjanich utcai lakásába feleségéhez. Át is vészelte baj nélkül az ostromot, az akkori teljes zűrzavarban már semmiféle nyilvántartás nem volt.

Igaz, az ostrom utolsó napjait a gettóban töltötte. Rettenetes, ülve aludt éjszaka után másnap reggel német katonák jelentek meg és egy létszámunknak megfelelő csoportot kerestek napi munkára.

Javaslatomra ebbe a dologba belementünk, és zárt rendben elvonultunk a Közpon i Sta isz ikai Hivatalba, ahol egész nap iratokat kellett hordoznunk egyik teremből a másikba. Élelmet is kaptunk a németektől (zárójelben jegyzem meg, hogy ebben az időben hallgatólagos megegyezéssel teljesen rám hárult a felelősség a követendő teendők vonatkozásában). Még egy vagy két napig ugyanez volt a program, és akkor es i hazatérésünk alkalmával meglepve tapasztaltuk, hogy a templom teljesen kiürült. Megtudtuk, hogy az egész társaságot – közöttük csomagjaink őrzésére

hátrahagyott két bajtársunkat is – átvitték a szomszédos Albrecht laktanyába. Tudtuk, hogy ez Németországba irányuló menetoszlopot jelent. A legvadabb tervek születtek: menjünk vissza Rohodára, lépjünk meg egyenként stb. Javaslatomra a kivárás mellett döntöttünk és maradtunk. Másnap reggel átsétáltam az Albrecht laktanyába és a káoszt kihasználva megkerestem, és szépen kicsempésztem már ott lévő két bajtársunkat. Visszamentünk a templomba, ahol már csak mi harmincan voltunk, Hamarosan magyar katonák jelentek meg és utasítottak, hogy menjünk át a laktanyába. Katonásan jelentettem, hogy ezt nem tehetjük, mivel mi német parancsnokság alatt vagyunk, és éppen várjuk a németeket, hogy munkára vigyenek minket. Egy darabig várták a németeket, azután elunták és szépen elmentek. De nem jöttek a németek sem értünk. Egy darabig várakoztunk, közben utcai járókelőktől megtudtuk, hogy a Rózsák terén is van egy munkaszolgálatos alakulat. Erre gyorsan kitöltöttem egy menetlevelet (ilyesmi mindig volt nálunk), hogy különítményünk a Rózsák terére vezényeltetett munkavégzés céljából, majd aláírtam, hogy Novoth Ferenc, zászlós.

Katonás, zárt rendben – a menetoszlop élén velem – szépen elvonultunk a Rózsák terére. Az utcán lévő emberek csak bámultak, de a fegyelmezetten vonuló sárga karszalagos társaság láttán nem voltak kétségeik, hogy legális vonulásról van szó. Szerencsére katonai ellenőrzés nem volt útközben. Baj nélkül megérkeztünk a Rózsák terére, ahol a templom mellet i rendház valóban tele volt mindenféle, hozzánk hasonló alakulattal.

Itt maradtunk és másnap vittek megint munkára, ezút tal a Váci út valamelyik gyárába. Arra sajnos már nem emlékszem, hogy milyen jellegű munkát végeztünk. Estére visszavonultunk a Rózsák terére, én azonban mondtam a többieknek, hogy egy kicsit most lelépek, megnézem anyámat. Azt tudtam, hogy anyám és Ernő bácsi már nem a Rózsa utcai zsidó házban, hanem a Wesselényi u. 44. sz. alat i, közvetlenül a pes i gettó előtt lévő zsidó szükségkórházban van. A sötét, hideg estén óvatosan odagyalogoltam, és szerencsésen kikerülve a nyilas járőröket, meg is érkeztem. Meglepve tapasztaltam, hogy Ernő bácsi urogenitális tbc-je már annyira előre haladt, hogy járásképtelen, ágyban fekvő beteg, Anyám – mindenki Fischer nénije

– pedig teljesen átvette munkáját és hihetetlen energiával intézte a

szükségkórház nem kis feladatot jelentő gazdasági és minden egyéb ügyeit. A volt iskolában működő kórház elképesztően zsúfolt volt, nem ritkán egy ágyban két beteg is feküdt, és a betegeken kívül számos bujkáló – „dekkoló” – zsidó is ideiglenes otthonra lelt a kórházban. A kórház egyébként – a körülményekhez képest –

normálisan működött, persze gyógyszerben, kötszerben, táplálékban igen minimálisra korlátozódott az ellátás. Félig-meddig mindenki éhezett, jóllakásról szó sem lehetett, de az életben maradáshoz elegendő volt a táplálék. Anyámék persze nagyon megörültek nekem és igyekeztek ellátni; a legjobb az volt, hogy hosszú napok után megfürödhettem és ott is töltöttem az éjszakát. Reggel visszalopóztam a Rózsák terére, de szerencsémre – anyámnál volt egyetlen jó civil ruhám és télikabátom – most már teljesen civilben, elegánsan, hogy szükség eseten könnyebben tudjak lelépni, teljesen illegalitásba vonulni. A úk jót mulattak rajtam, amikor megláttak civilben, elegánsan, én pedig mondtam, hogy csak mulassanak, én így érzem magam biztonságban. Még két-három napig jártunk dolgozni, amikor visszatérve a munkából este – az Aréna ú i esethez hasonlóan – üresnek találtuk átmene i szálláshelyünket. Megtudtuk, hogy az ott lévő társaságot útnak indították valahová és a járókelőktől azt is megtudtuk valahogy, hogy a Hungária körúton még van egy nagyobb, sárga karszalagos, menleveles társaság. Ismét eljátszottuk az Aréna úton már jól bevált szerepünket, fegyelmezett menetoszlopban elindítottam a társaságot a Hungária körútra. Itt némi nehézség után sikerült is megtalálni egy kaszárnyaszerű, fegyveres katonák által őrzött épületben a keresett helyet. Némi alkudozás után hamis, általam aláírt menetlevelünkkel végre bebocsátást nyertünk. Kiderült, hogy az egyik épületszárnyban befolyásos, gazdag zsidók i ai lakoztak, akik teljesen megvásárolták őrzőik jóindulatát, viszont féltve „jogaikat”, mereven elzárkóztak befogadásunktól. Nagy nehezen egy másik épületrészben elhelyezkedtünk és már éppen lefekvéshez készülődtünk, amikor különös nyugtalanság vett erőt rajtam. Mondtam a úknak, hogy megpróbálom

újra

anyámat

meglátogatni,

esetleges

létszámellenőrzésnél jelentkezzenek helyettem. Kisétáltam a kapuhoz, mondtam a fegyveres katonának, hogy látogatóm van a kapu előtt. Vállat vont, odébb sétált én meg kisétáltam, felültem a

villamosra (írtam már, hogy elegáns civil ruhában jártam már ekkor) és baj nélkül eljutottam a Wesselényi utcába. Anyám persze megint nagy örömmel fogadott, szerzett részemre egy ágyat; másnap reggel nem mentem vissza a Hungária körútra, viszont délután egy szintén Hungária körú i (nem a mi alakulatunkból) közölte, hogy az egész társaságot bevagonírozták és elindították valamerre; ő az utolsó pillanatban valahogy lelépett. Így hát előző napi különös nyugtalansági érzésem igazolást nyert, munkaszolgálatos korszakom tulajdonképpen befejeződött. Most már teljes illegalitásban kellett valahogy kivárni a háború befejezését, a nyilas rémuralom végét5.

A szükségkórházban maradásom nem okozott különösebb problémát, hiszen anyám annyira magára vállalta a kórház ügyeinek intézését, hogy már kvázi nagyhatalomnak számított. Ekkor a kórházban lévők fele valóban beteg, a többi mindenféle bujkáló egyén volt. Az ellátás egyre romlott, állandóan hozták az újabb betegeket (egy részük a nyilasok által Dunába lőtt zsidók közül csodálatos módon életben maradt személy volt). Annyira rossz volt a gyógyszerellátás, hogy a sebesültek túlnyomó többsége – a sikeres műtétek ellenére – szepszisben (vérmérgezés) pusztult el. A szovjet csapatok egyre közeledtek, állandósultak a bombázások. Érdekes módon, az ágyúzás nem volt számomra túlzottam ijesztő. Tudtam, hogy ha az első lövedékek nem minket érnek, akkor már a többi becsapódás is valószínűleg elkerül. Borzasztóan hatott rám azonban a légi bombázás. Óvóhelyünk nem volt, és itt nem lehetett arra gondolni, hogy az ágyúk azonos lőtávolságra vannak beállítva. Az élelmezés is egyre romlott, az emberek lassan megismerték az éhezés borzalmát. Én még viszonylag jól jártam, nem igazán éheztem. Ezt annak köszönhettem, hogy három i ú ápolónő is igyekezett

„kegyeimet elnyerni”, és mindig szereztek számomra valami dugi élelmet, talán abban a reményben, hogy majd a háború végeztével

„meghálálom”. A kórház legnagyobb forgalmát ebben az időben a sebészet bonyolította le. Ismeretes, hogy a zsidó kórház sebész főorvosa a nagy hírű Molnár Béla volt, egyike hazánk kiemelkedő

sebészeinek. Molnár Béla még az ostrom elején eltűnt a kórházból. A visszamaradt három helyettes (Tauber László, Frank György, Roth József) ugyancsak tapasztalt sebészek voltak. Haragudtak Molnárra, hogy a legnagyobb szükségben cserbenhagyta őket és a betegeket, és

fogadkoztak, hogy majd, ha vége lesz, vissza sem engedik. (Nos, amikor vége lett, Molnár Béla újra megjelent, de akkora tekintélye volt, hogy mindenki úgy tett, mintha mindvégig jelen lett volna.) Tauber László egyébként a háború után Amerikába ment, ma is él, mint az USA egyik leggazdagabb polgára, a másik két sebész itthon lett elismert, jó nevű szakember. Az egyik nap elterjedt a hír, hogy a mienkhez hasonló budai zsidó szükségkórházban (azt hiszem, a mai Városmajor utcai szívsebészet helyén, vagy talán a Városmajor utcai rendelőben) megjelentek a nyilasok, és az ott lévőket egyszerűen halomra lőtték6. Nagy pánik lett természetesen, de nem volt mit tenni, mint várni a felszabadító szovjet sereget, amely már Budapest határáig jutott.

Egy velem körülbelül egykorú kollégával (valamilyen Jóska volt) megtudtuk, hogy a Körút és a Wesselényi utca sarkán lévő Chevra Kadisa irodáiban is menleveles zsidók bujkálnak és hogy ezt a házat

„jóindulatú”, lepénzelt nyilasok őrzik. Jóskával átballagtunk és a portán lévő nyilastól bebocsátást kértünk, félve a budai események megismétlődésétől. A nyilas jól lehordott minket, közölte, hogy le vagyunk tartóztatva, kirendelt két nyilas testvért, hogy vigyenek el minket megfelelő helyre. Útnak indultunk Jóskával, mögöttünk két puskás nyilas testvérrel. Zsebemben legalább háromféle hamis papír volt. Gondoltam, itt a vég; ezek most elvisznek minket a nyilas-házba, onnan este a Duna-partra, következik a tarkónlövés, be a Dunába.

Meglepetésemre – és nagy szerencsénkre – azonban nem a nyilas-házba, hanem a Hársfa utcai rendőr őrszobába vittek. Ott kijött egy magas rangú rendőr iszt, kérdezte, kik vagyunk? Levágtunk valami halandzsát, amiből a iszt nyilván megértette, miről van szó. Ránk mordult, hogy üljünk le és várjunk, majd bement szobájába. Szépen megvárta, amíg a nyilas testvérek megunták a várakozást és elvonultak, majd kijött szobájából, odahívott egy közrendőrt és kiadta az utasítást: „Kísérje haza az urakat!” Ilyen rendőr isztek is előfordultak ezekben a nehéz időkben. Visszakerültünk tehát élve a szükségkórházba.

Még egy „kirándulásom” volt a kórházból ebben a rövid időszakban.

Jancsi unokaöcsém már hosszú ideje illegalitásban élt, keresztény papírokkal ekkor egy körú i lakásban lakott. Egy nap értem jött, hogy menjek vele. Gondoltam, kipróbálom. Vele mentem és egy napot vele

töltöttem; de úgy éreztem, ez az életforma számomra nem járható út, szépen visszamentem megint a kórházba. Közben egyre szaporodtak a bombázások, mind közelebbről lehetett hallani a közeli harcok zaját. Így jött el az 1945 január 17.-ére virradó éjszaka, amikor a szomszédos Bucsinszki kávéváz pincéjén keresztül áttörve megjelentek kórházunk alagsorában a felszabadulást hozó, számunkra a nyilas-náci rémuralom végét jelentő szovjet katonák.

Rendkívül jól felszerelt elit alakulat volt, vezetőjük – egy iszt – rövid orosz beszédet tartott. Közölte, hogy kiűzik a fasisztákat, nem állnak meg Berlinig, mindenkinek joga van a szabad élethez. A kórházban lévők persze kitörő örömmel fogadták a szovjet katonákat, de ez az elit alakulat másnap már vonult is tovább. Mi meg másnap már mentünk is ki az utcára körülnézni. A szomszédos gettó falát már áttörték, az ott tartózkodó zsidók elkezdtek hazaszállingózni, persze akiknek volt hova menniök.

A gettóban lévő nagyszüleimnek szerencsére volt hová menniük, mivel a Sándor utcai lakásban maradt Margit nagynéném, aki német ember özvegységét jól kihasználva valahogy ott tudott maradni, és sikerült a lakást megőriznie. Nagyanyám elég jó állapotban volt, Nagyapám azonban rendkívül leromlott, kiéhezett állapotban leledzett, néhány nap múlva meg is halt. Egy kis targoncán Jancsival gyalog toltuk ki a rákoskeresztúri zsidó temetőbe, ahol ideiglenes sírba helyeztük, hogy később a már meglévő családi sírboltban helyezhessük örök nyugalomra – természetesen exhumálás után.

Budapest borzalmas látványt nyújtott. Alig volt ép ház, a körúton felfordított villamosok, minden üzlet zárva, kifosztva, ablakaik betörve. A gettó területén, a Dohány utcai zsidó templom mellett emelet nagyságú hullahegyek, egymásra dobált meztelen holttestek százai! Hihetetlen látvány volt. Lótetemek is szép számmal előfordultak. Hogyan kerültek ezek a lovak a városba, senki sem tudta. Egyetlen híd nem maradt meg, mindet felrobbantották a visszavonuló németek. Röviden jellemezve: nem igen tudtam elképzelni, hogy Budapest még egyszer élettel teli, virágzó város lesz.

A háborúnak, sőt Budapest ostromának még korántsem volt vége, Buda még német kézen volt, és szórványosan onnan lőtték Pestet.

Néhány nappal január 17. után éppen a kórház egyik ablakát próbáltam létrán állva javítani, amikor teljesen váratlanul egy

lövedék csapódott be Budáról, tőlem néhány méterre. Én még csak le sem estem a létráról, ám mellettem néhányan –négyen-öten –

azonnal szörnyethaltak, közöttük egy rabbi egyetlen, szép atal lánya. Nem csak azért maradt meg emlékezetemben ez az eset, mert –

mint annyiszor ezekben a napokban – közvetlen életveszélyben voltam, és csak a szerencsének köszönhettem életben maradásomat, hanem mivel életemben még nem hallottam embert olyan elkeseredetten átkozódni, szitkozódni, mint az említett rabbit.

Ugyancsak egy-két nappal a felszabadulás után Jancsival elindultunk Nagypista a, Lányi János (Hansi) keresésére. Jancsi annyit tudott, hogy valahol a gettó környékén vannak házak, ahol elhagyott gyerekeket tartanak. Szerencsénk volt, viszonylag rövid keresés után megtaláltuk egy Dob utcai házban; ágyban feküdt, csont-bőrre fogyva, 6-8 éves lehetett; Voltaire arcú, teljesen kiéhezett, csont-bőrre soványodott, járásképtelen gyerek volt. Találkozásunkkor csak annyit tudott motyogni: éhes vagyok. Felkaptam, és a hátamon vittem Nagyanyám Sándor utcai lakásába. Szegény gyerek még nem tudta (nem tudhatta), hogy szülei elpusztultak. Gyors regenerálódása után egészen 1956-ig részben Bözsi nénémék, részben mi, részben anyai nagyszülei táplálták, iskoláztatták (az oroszlánrészt Bözsi nénémék viselték). Néhány nappal a felszabadulás után Ernő bácsival is végzett az urogenitális gümőkór. A karjaim között halt meg uraemiában.

Boldog voltam, hogy még halála előtt néhány órával szereztem valahogy a részére valamilyen üdítő italt, rém hálásan, örömmel nézett rám, de inni már alig bírt belőle.

Az élet a lerombolt városban kezdett újraindulni, az elhurcoltak is kezdtek hazaszállingózni. Vártam Mihály bátyámat, mert – mint írtam már – meg voltam győződve róla, hogy túlélő lesz, és első lesz a hazatérők között. Sajnos, itt nagyot csalódtam, nem tért vissza az elsők között, és később sem. Annyit sikerült csak később megtudni, hogy Auschwitzba vitték, azt túlélte, és onnan nyugatra, Ausztria felé indították. Hogy mi történt vele, hol pusztult el és hogyan, ma sem tudom, és nyilván már soha nem fogom megtudni. Egyetlen testvérem értelmetlen elpusztulása soha nem gyógyuló és el nem felejthető fájdalmat okozott. Persze felesége, Lili is elpusztult. Bátyám halála leírhatatlan fájdalmat jelentett anyánk számára is. Hadd összegezem e helyütt közvetlen családom halottait: Mihály bátyám és

felesége Lili, Nagypista és felesége, Radványi Géza nagybácsim.

Távolabbi rokonaimat (számosat) már fel sem sorolom!

A felszabadulás után

Bármennyire nehéz volt is az élet, régen nem találkozott emberek boldogan ölelgették egymást; mindenki azt hajtogatta, hogy nem számít semmit anyagi javaik pusztulása, egyedül az fontos, hogy életben maradtak, és immár szabadon lehet az életet újrakezdeni.

Jóllakott ember alig volt, hosszú hetekig én sem éreztem magam igazán jóllakottnak. Nagy szerencse volt a januári nagy hideg is: ha a hullahegyek nem fagytak volna merevvé a hidegtől, aligha lehetett volna a pusztító járványokat elkerülni. A fagyott lovak igencsak jó szolgálatot tettek, sikerült néha belőlük baltával egy-egy szép darabot kikanyarítani és mivel találtam valahol egy zsák tarhonyát, kiváló tarhonyás lóragut sikerült készítenem, mely hosszú ideig sok ember számára elegendő volt. Mégis nyilvánvalóvá vált, hogy a szükségkórházban való tartózkodás ideje lejárt. Mivel a Szabolcs utcai zsidókórházi lakás Ernő bácsi halálával, no meg a kórház korábbi, németek általi igénybevétele miatt megszűnt számunkra létezni, nem maradt más választás, mint hogy anyámmal visszatérjünk a Rózsa utcai (25. szám?) egy szobába, amit anyámék részére a zsidók „zsidó házba” történő összeköltöztetésekor kijelöltek.

Ide mentünk tehát anyámmal kettesben; a szoba inkább bútorraktárnak, mint lakásnak tűnt. Nem lényegtelen beszámolnom arról, hogy egyetlen llér jövedelmünk sem volt, eladható érték sem igazán állt rendelkezésünkre.

Valamihez tehát hozzá kellett kezdenem! Meg kellett élni valamiből.

A szükségkórházban hozzám hasonlóan dekkolt egy Feldmár György nevű idősebb úriember. Neki volt ismerőse egy Krémer József nevű

úr, aki a Broadway mozi épületében az emeleten, az ott székelő

„ékszertőzsde” konyhájának bérlője volt. Krémer úr hívott, hogy menjek hozzá szakácsként dolgozni, mert napokon belül megnyitja üzemét. Jobb híján elfogadtam ajánlatát és néhány hé ig itt dolgoztam. Nagyon szép, jól berendezett konyhája volt, valahogy az ellátást is megoldotta, én meg igen jókat főztem. Így legalább a táplálkozásunk problémája megoldódott egy időre. Krémer úr igen

rendes ember, régi szociáldemokrata volt. Unszolására én is beléptem a szociáldemokrata pártba. Ebben az időben valahogy természetes volt, hogy valamelyik párthoz tartozni illik. Magam –

korábbi tapasztalataim alapján – csak abban voltam bizonyos, hogy a dolgozók, a munkavállalók, a szegények pártján vagyok, de ebben az időben fogalmam sem volt a kommunista ill. a szociáldemokrata pártok közöt i különbségről, hiszen semmiféle poli ikai képzettségem nem volt. Fogalmam sem volt a marxizmusról, marxizmus-leninizmusról addig nem is hallottam. Abban voltam bizonyos mindössze, hogy a szovjet csapatok szabadítottak fel a nyilas uralom alól, nekik köszönhetem, hogy ezután majd szabadon dönthetek életem további alakulásáról. Igaz, az első harcoló csapatok után érkező szovjet katonák már korántsem voltak olyan elegánsak, mint az elsőnek érkező elit alakulatok tagjai, de gyakran lehetett látni, amint gyerekeknek kenyeret osztogatnak, holott maguk sem voltak bőségesen ellátva. Az is igaz, hogy az utcákon járókelők közül nem ritkán „kicsi robotra” összeszedtek embereket, de ilyen esetekben is viszonylag könnyű volt egy óvatlan pillanatban lelépni tőlük.

Budapest ebben az időben hallatlan közellátási zavarokkal küzdött, az emberek vidékre jártak élelem-beszerző körutakra, mindenféle ruhákat, egyéb tárgyakat cseréltek élelmiszerre. A közellátási kormánybiztos a kommunista Vas Zoltán lett, ő tudott a szovjetektől némi ellátást beszerezni. Általában azt tapasztaltam, hogy a hihetetlen gyorsasággal és energiával szerveződő kommunista párt az egyetlen olyan erő, amely átfogó, konkrét programmal rendelkezik, és amely párt hihetetlen energiával kezdett hozzá a teljesen lepusztult ország újjáépítéséhez. Ugyancsak hihetetlen volt ebben az időben az emberek élni-akarása és az az energia, amivel az újjáépítéshez nekigyürkőztek. Budapest fantasz ikus gyorsasággal kezdett újjáéledni, sorra nyíltak az üzletek – ha alig volt is áru bennük –, újraindultak a villamosok, az emberek vidáman takarították a romokat. Április 4. körül már az egész ország felszabadult, kitakarodtak a náci megszállók, koalíciós kormány vezette az országot, amely kormányban – ha nem is voltak többségben – a kommunistáknak már meghatározó szerepe volt.

Az egyetemek is igen gyorsan megnyitották kapuikat, közöttük az orvostudományi egyetem is, illetve akkor még a Pázmány Péter Tudományegyetem Orvosi Kara. Amikor ezt meghallottam, elsétáltam az egyetem questurájára. Informáltak, hogy érettségi bizonyítvánnyal minden jelentkezőt felvételi vizsga nélkül felvesznek. Habozás nélkül beiratkoztam, nem került semmibe, majd hazamenve közöltem anyámmal, hogy beiratkoztam az egyetemre, orvostanhallgató – medikus – lettem. Anyám szó nélkül tudomásul vette döntésemet, hiszen mindkettőnk számára nyilvánvaló volt, hogy a szakácsmesterség nem lehet életem célja és értelme.

Természetesen az ékszertőzsdei szakácsi működésemet is abba kellett hagynom, hiszen ott délelőtt kellett dolgoznom, ami nem fért össze az egyetemi elfoglaltsággal. Arról fogalmunk sem volt anyámmal, hogy miből fogunk megélni, de arra az álláspontra helyezkedtünk –

eléggé nagyvonalúan és felelőtlenül –, hogy valahogy majd csak megoldjuk ezt az igazán nem kis problémát. Így lettem tehát 1945

márciusában (vagy áprilisában) medikus.

Medikus éveim

Az 1945 tavaszán ismét működni kezdő budapes i orvosi fakultásra körülbelül 1500 személy iratkozott be. Betódult az egyetemre mindenki, aki az elmúlt években származási, anyagi vagy egyéb okokból nem is gondolhatott egyetemi tanulmányok folytatására. A dékán ekkor Beznák Aladár, az élettan professzora volt.

Nemzetközileg ismert és elismert kiváló tudós és előadó, anglo l beállítottsággal. A dékáni hivatalban a beáramló tömegnek tartott egy rövid beszédet, utána került volna sor a dékáni kézfogással megpecsételendő egyetemi polgárrá fogadásra. Korábban ez nem jelentett problémát, mindössze mintegy kétszáz emberrel kellett kezelnie, most azonban vagy 1500 emberrel. Ijedten körülnézett, majd kérte, hogy elmesélhessen egy történetet. Íme: „Jancsi és Juliska nászútra mennek, a nászéjszaka utáni reggel Jancsi kimegy a fürdőszobába, ám nyitva felej i a szobájukba nyíló ajtót. Éppen a hideg vízzel történő zuhanyozásnál tart, amikor Juliska odanéz, majd ijedten összecsapja a kezét és így szól: Te jó isten, Jancsi, hát csak ennyit hagytunk? Kérem Önöket, hölgyeim és uraim, hogy ne kelljen a kézfogások után ugyanezt mondanom a jobb kezemre.” Így lettem hivatalosan is egyetemi polgár. Az induló mintegy 1500 ember között természetszerűleg sok ismerős, iskola- vagy cserkésztárs volt. Ekkor iratkozott be pl. medikusnak Szabad György (akkor még Schwartz György), aki rövidesen átment a bölcsész (történész) karra, és aki 1990-ben a parlament elnöke lett. Ebből a nagy évfolyamból persze azután az évek folyamán sokan lemorzsolódtak, de ugyancsak sokan komoly karriert futottak be, többen lettek akadémikusok, nagy doktorok, professzorok, osztályvezető főorvosok. Hihetetlen tempóban indult be az oktatás, lehetővé tették ugyanis, hogy az első

évet (az első két szemesztert) szeptemberig el lehessen végezni. Ennek nagyon örültem, hiszen így az elvesztett hat (1939-45) évemből legalább egyet visszanyerhettem. Az is tény, hogy az első hetekben borzasztóan nehezemre esett a rendszeres tanulás; egyrészt a gimnáziumban megszoktam, hogy rendszeres tanulás nélkül is

könnyűszerrel elsajátítom a megkövetelt tudás-anyagot, másrészt most jelentkezett – igen erőteljesen – a többéves szakácsi és főleg munkaszolgálatos évek már említett decerebráló hatása. Egyszerűen szólva igencsak el voltam szokva a rendszeres agyi munkától, egész más dolgokkal (pl. életben maradás) kellett foglalkoznom.

Szerencsére ez az átmene i periódus nem tartott sokáig. Néhány hét után már viszonylag könnyedén tudtam megtanulni a gimnáziuminál nagyságrendekkel nagyobb ismeretanyagot.

Néhány szót első professzoraimról is szólnom kell. A kémiát Groh Gyula tanította, szerintem kiemelkedően jól. Nem mondhatom el ugyanezt Ribár Istvánról, a zika tanáráról, holott ő Eötvös Loránd utolsó még élő tanítványa volt. Viszont valamennyi barcsaistának automa ikusan kitűnő osztályzatot adott. Az anatómiát Kiss Ferenc, a szövet- és fejlődéstant Huzella Tivadar oktatta. Előbbi rendkívül jó előadó, igen színes egyéniség volt, aki egy olyan száraz tárgyat, mint az anatómia is érdekesen tudott előadni. Egyben valamilyen saját szekta főpapja, talán istene is volt. Utóbbi az eddig élt magyar természettudósok egyik legnagyobbika volt, de ebben az időben már sajnos elhatalmasodott előrehaladt paralysis progressivája; eléggé értelmetlenül motyogott, vigyorgott, a hallatók meg papír-repülőgépeket vágtak hozzá. Igencsak szomorú 1átvány volt.

Mielőtt

folytatnám

egyetemi

éveimre

vonatkozó

megemlékezéseimet, szólnom kell arról is, hogyan tudtam ez időben anyagi megélhetésemet biztosítani. Mivel délelőtt egyetemi előadásokra, gyakorlatokra kellett járni, csak késő délutáni, es i elfoglaltság jöhetett szóba. Sikerült az Abonyi utcában működő

Candlelight Clubban szakácsi állást szereznem. Ez egy kis mulató volt, csak este volt nyitva, így délután öttől éjfélig dolgoztam. Főleg angol katonák látogatták, fő nevezetessége volt, hogy az akkor élvonalbeli Holéczy együttes muzsikált. Ez az együttes mindössze három tagból állt, a szaxofonos Holéczy Ákosból, egy cigány bőgősből és egy Pető Géza nevű kiváló zongoristából. Két ugyancsak élvonalbeli énekesnő (Holéczyné Ákos Ste és Nagykovácsi Ilona) egészítette ki az együttest. A kis Royalban szerzett szakácsi tapasztalataim alapján szakácsi munkámat játszi könnyedséggel tudtam elvégezni, az akkori szűk beszerzési lehetőségek között amúgy is lehetetlen volt változatos étlapot összeállítani. Azt főztem,

amit be lehetett éppen szerezni, de azért – úgy gondolom – jó konyhát csináltam. Egy epizódot feltétlenül meg kell írnom. A zongorista Pető

Géza elutazott egyszer vagy két hét szabadságra, és ez idő alatt Czi fra György zongoraművész helyettesítette. Akkor – bár jó nevű

zongorista volt – nem sejthettem, hogy milyen világhírű

zongoristának adtam vagy két héten át vacsorát. Nemrégen került kezembe Czi fra György memoárja, életének ezt az epizódját azonban nem emlí i meg.

Napjainkban sokat beszélnek a tanuló i úság túlter heltségéről, holott a mai iskolásoknak, egyetemistáknak – néhány kivételtől eltekintve – a tanulás az egyetlen feladata. Ha arra gondolok, hogy napi 6-8 órát szakácsként dolgoztam, és emellett teljesítettem a gyorsított egyetemi tanulmányokat, akkor mindig ideges és bosszús leszek, ha a mai atalok túlterheltségéről fecsegnek. Így folyt tehát az életem jó néhány hónapig: nappal egyetem, este és éjjel szakácskodás.

Ez utóbbi azért is hasznos volt, mivel táplálkozásom, ellátásom legalább biztosítva volt, hiszen a zetés az akkori hihetetlen in láció miatt nem sokat ért. Ma, amikor az évi 20-30%-os in láció miatt kesergünk (joggal), már szinte elképzelhetetlen az akkori világrekord in láció. Billiókban, trilliókban számoltunk, a zetés néhány óra alatt elértéktelenedett, így zetéskor mindenki rohant valamit vásárolni, hiszen másnap már a he i vagy havi bérből esetleg már csak egy skatulya gyufát lehetett vásárolni. Ezt is meg lehetett szokni, hihetetlen az ember tűrőképessége. Közben viharos gyorsasággal ment végbe Budapest és az ország helyreállítása, újjáépítése. Ekkor volt az úgynevezett koalíciós korszak, fantasz ikus poli ikai ak ivitás volt az egész országban. Ebben az időben zajlottak a népbírósági tárgyalások, az igazoló eljárások, megtörtént a földosztás, beindult az ipari termelés, az újjáépítés. Igen élénkek voltak a poli ikai harcok.

A legdinamikusabbnak a kommunista párt bizonyult; ez a párt rendelkezett a leghatározottabb programmal, és annak ellenére, hogy a Horthy korszakban, több mint 25 éven át mindent elkövettek a kommunizmussal történő rémisztgetés irányában (nőközösség, a család felszámolása, falanszter típusú társadalom, csajkarendszer stb.) a párt népszerűsége napról-napra erősödött, és ez egyáltalán nem a szovjet hadsereg jelenlétének volt a következménye, hiszen ebben az időben még nem voltak a kommunisták hatalmon. Magam

is ebben az időben olvastam először marxista irodalmat. Különös hatást tett rám Rudas László rövid brosúrája: Ha jól emlékszem, a címe „Az imperializmus, mint a kapitalizmus legfelsőbb foka” vagy valami ilyesmi volt. Ezt olvasva néhány klasszikus marxista művet is átfutottam (Marx, Engels, Lenin, Sztálin néhány művét), és úgy éreztem ezek után, hogy a kapitalista társadalom túlhaladott, a szocializmusé a jövő. Egy szó, mint száz, meggyőződéses kommunista lettem – főleg értelmi alapon, bár az értelmi alapot a Horthy- és nyilas-korszakban

szerzett

tapasztalataim

mindenben

alátámasztották –, és ebben a meggyőződésemben a Szovjetunió széthullása és a magyar kapitalista restauráció, az igazi szocializmus Sztálin általi tévútra vezetése sem tudott megingatni.

Tény az, hogy az egyetemen, csakúgy, mint az országban általában, igen intenzív poli ikai életnek voltam aktív részt vevője. Mindjárt kezdetben néhány erősen kompromittált egyetemi tanár eltávolítása került napirendre. Ennek a menete nagyon egyszerű volt. Egy diákokból álló küldöttség felkereste az illető tanárt és barátságosan, ám határozottan felszólította, hogy hagyja el tanszékét.

Hangsúlyozni szeretném azonban, hogy ilyen esetre csak egy-két esetben került sor. Az egyes pártok erélyesen küzdöttek, hogy minél nagyobb befolyásra tegyenek szert. A legszervezettebb a kommunista párt volt. A helyzet ugyanis az volt, hogy alig akadt olyan diák vagy tanszemélyzet, akinek korábbról marxista műveltsége lett volna.

Hihetetlen energiával kezdte ezért a kommunista párt szervezni a marxista szemináriumokat. Igaz, ezek általában nem voltak magas színvonalúak, de hát nem álltak rendelkezésre megfelelő képzettségű

szemináriumvezetők. Olyanokkal kellett ezért kényszerűségből beérni, akik egyáltalán erre hajlandónak mutatkoztak. Mégis azt kell megállapítanom, hogy hallatlan gyorsasággal sikerült megis mertetni a résztvevőkkel a legelemibb ismereteket. A későbbiekben magam is számos szemináriumot vezettem, és azt hiszem, szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy elég jól sikerült ezt a feladatot megoldanom.

Igyekeztem mindig érdekessé tenni hallgatóim számára a szemináriumokat, és önálló gondolkozásra igyekeztem késztetni őket. Természetesen átléptem a szociáldemokrata pártból a kommunista pártba, nem a korszellemnek engedve, hanem iszta meggyőződésből. Nagyon érdekes, hogy. a kommunista párt

legaktívabb tagjai a medikusok között – kevés kivételtől eltekintve –

jómódú zsidó úk voltak (Beinhacker Balázs Róbert, Stern Ács György, Bonta Iván, Freisinger Ferenc stb.), akik nem egyszer nehezményezték, hogy keveset nyüzsgök a párt rendezvényein. Hiába magyaráztam, hogy sajnos nekem nincs szülői apanázsom, magamnak kell gondoskodnom magam és anyám megélhetéséről, így 6-8 órát dolgozom az egyetemi tanulmányok mellett. Ez számukra nem volt megfelelő indok! Jellemző, hogy ezek az úr k aztán 1956-ban szinte kivétel nélkül disszidáltak és többnyire szép szakmai karriert futottak be.

Fantasz ikusan aktív volt tehát az életem; egyetemre járni, tanulni a nem kis anyagokat, délután-este szakácskodni és emellett még részt venni a korszak igen aktív poli ikai életében, nem csekély megterhelést jelentett. De még nagyon atal, tes ileg és szellemileg erős voltam. Ilyen körülmények között került sor első

kollokviumaimra, majd a nyár végén, az első két szemeszter befejezéseként első két szigorlatomra ( zikából és kémiából). Nem akarok ezekre a vizsgákra (és a későbbiekre sem) sok szót vesztegetni, elég annyit leírnom, hogy szerencsére igen jó vizsgázónak bizonyultam; ennek köszönhettem – amellett persze, hogy igyekeztem a vizsgákra rendesen felkészülni –, hogy végig jól vizsgáztam, zömmel jelesre, egyetlen vizsgámat sem kellett megismételnem. 1945 szeptemberében, a zika és kémiai szigorlatok sikeres letétele után már a második évfolyamra iratkoztam be és könnyebbséget ígért, hogy ezt az évet már nem erőltetett menetben, gyorsított tempóban kellett abszolválni.

A leírt körülmények között magánéletem úgyszólván nem is volt, sem pénzem, sem időm nem volt egyéb kulturális vagy szórakozási igények kielégítésére. Egyszer-egyszer tudtam színházba, koncertre elmenni, néhány könyvet elolvasni. Persze az évfolyamon szép számmal akadtak férjre vadászó csinos és kevésbé csinos kolleginák.

Ezekkel a kevés ráérő időben igyekeztem egy kicsit szórakozni.

Emlékszem Niederman Évára (Nógrádi Róbertnek, a pécsi Nemze i Színház későbbi igazgatójának volt a testvére), akinek kicsit udvarolgattam, ő talán komolyabb terveket is szövögetett velem, de nem tudta érzelmeimet megragadni, így nem alakult ki közöttünk komolyabb kapcsolat.

Valamilyen módon lakásügyünket is rendezni kellett. Itt hihetetlen szerencsém volt. Mostohaapámnak volt egy Zoltán Ágnes nevű

kolleganője még a Royal szállodában, azt hiszem szerelmes is volt Ernő bácsiba. Volt egy szép egy szoba komfortos lakása a Rottenbiller u. 35.-ben, de az egy szoba inkább terem volt, mint szoba. Ez a Zoltán Ágnes, aki tartotta a kapcsolatot édesanyámmal, rákban megbetegedett és 1946-ban már utolsó idejét élte. Hogy a nehéz időkben ne legyen egyedül, egyetértésével bejelentkeztem hozzá. Nem tagadom lakásszerzési szándékomat, de objektíve ez számára is megnyugtató volt. Amint lehunyta szegény a szemét, azonnal bejelentettem igényemet és mivel már be voltam jelentve a lakásba, pár nap alatt meg is kaptam a lakáskiutalást. Így lettem minden anyagi ráfordítás nélkül főbérlő. Persze a ház tulajdonosa, Shermann úr, tajtékzott a méregtől, mivel ő szerette volna ezt a lakást jó pénzért eladni. De nem volt mit tennie. Ez azonban még csak a történet eleje.

A vele szomszédos nagy lakásban beszállásolva lakott egy szovjet őrnagy. Ez az őrnagy egy szép napon főbelőtte magát. Ekkor Shermann úr átjött hozzám és nagyon kért, engedélyezzem, hogy az én lakásomhoz csatolja saját költségén a szomszédos nagy szobát is.

Ígérte, hogy minden formalitást is elintéz. „Nagyvonalúan”

hozzájárultam kéréséhez. A későbbiekben hasonló módon járt el még az ő lakásához tartozó kis udvari szobával is. Így lett végül is „deus ex machina” egy szép nagy, két és fél szobás komfortos lakásom, amit anyámék bútoraival szépen be is tudtunk rendezni. Így tehát nagy szerencsémre életem – legalább is a lakás tekintetben –

konszolidálódott, de változatlanul komoly problémát jelentett megélhetésem, annál is inkább, mert nyilvánvalóvá vált, hogy azért az egyetemi tanulmányok mellett lehetetlen napi 6-8 órát szakácsként dolgozni. Ha jól emlékszem vissza, a második egyetemi évem közepe körül ezért abbahagytam szakácsi munkámat. Angol nyelvórákat adtam, főleg idősebb hölgyeknek, akik szépen zettek és a későbbiekben gyorsírói tudásomat is hasznosítani tudtam. Nem voltak ugyanis ebben az időben tankönyvek; én gyorsírással leírtam néhány tárgy egyetemi előadásainak anyagát, legépeltem, és az elkészült anyagokat azután a Medikus Kör jegyzetként kiadta. Az én gyorsírásos munkámból készült pl. Horányi Béla neurológiai és pszichiátriai, Gegesi Kiss Pál gyermekgyógyásza i jegyzete, amelyek

alapján azután később a megfelelő tankönyvek is elkészültek. A Medikus Kör ezért a munkámért viszonylag isztességesen zetett, így valahogy mindig sikerült össze hoznom a mindennapi kenyeret, és emellett még ez a munka szakmailag is feltétlenül hasznos volt számomra. Más támo gatásban nem volt részem. Apám már idős ember volt, örültem, hogy legalább őt nem kellett anyagilag támogatnom. Egyedül anyám egyik unokatestvérétől, Kálmán Etus nénitől, akit nagyon szerettem, és aki nagyon jómódú volt, fogadtam el némi kis (jelentéktelen) anyagi támogatást.

A második egyetemi évet az anatómia, élettan és biokémia dominálták. Kiss Ferenc anatómus professzorról már írtam, az élettant Beznák Aladár, a biokémiát a Nobel díjas Szentgyör gyi Albert oktatta. Előbbi igen kiváló, nemzetközi nevű tudós volt, igen jó oktatónak is bizonyult. Mivel az évfolyam rendkívül nagy létszámú volt, gyakran a katedra asztalán állva tartotta érdekes előadásait, hogy mindenki láthassa-hallhassa. Egyébként kifejezetten anglo l beállítottságú volt, 1947-ben vagy 48-ban, már szigorlatom után disszidált. Szentgyörgyi Albert csak az első és utolsó órát tartotta meg. Arról beszélt, hogyan fognak a biokémikusok élő anyagot, embert kreálni. Olyan volt, mint egy csatába induló harci mén, aki alig bírja hallatlan vitalitását kordában tartani. Mindenki isztelte, csodálta, nemcsak Nobel díja miatt, hanem közismert volt elkötelezett, aktív an ifasiszta előélete is. Komolyan szóba került ez időben, hogy ő lesz az ország elnöke. Ebből nem lett semmi, a kommunista hatalomátvétel után Amerikába távozott. Szentgyörgyi helyett az előadásokat tanítványa, Laki Kálmán tartotta. Ő is nemzetközi nevű biokémikus volt. Egyetlen más tanárral nem találkoztam az egyetemen, aki olyan leplezetlenül tudomására adta hallgatóinak, hogy utálja az egyetemi előadások tartását. Nem is volt jó előadó, viszont amit elmondott, az mélyen szántó, tartalmas, röviden szólva nagyszerű volt. Sokat tanultam tőle.

Rendkívül fontosak voltak ebben az időben az anatómiai boncolások. Nagyon kevés volt a rendelkezésre álló boncolási anyag, ezért aki komolyabban meg akarta tanulni a boncolást, az kénytelen volt ún. boncolási kurzusra külön zetségért beiratkozni. Ezeket az anatómiai intézet munkatársai szer vezték, ebből éltek. Én is beiratkoztam egy ilyen kurzusra, amit Komáromi László tanársegéd

vezetett. Kiváló, tehetséges ember volt, később neves agysebész vált belőle. Egy-egy ilyen boncolási kurzuson 6-8 résztvevő volt. Az egyik résztvevő volt közülük csoportomban Beregi Edit, aki az első évét Szegeden végezte, ezért nem ismertem korábbról. Magas, sudár, szép barna lány volt, Vali húga is medika volt, egy évvel járt alattunk.

Editet mindenki Dollynak hívta, őt megismerve rögtön éreztem, hogy komoly szerepet fog életemben játszani. Mondtam is Anyámnak, hogy megismerkedtem egy medikával, félek, hogy előbb-utóbb komoly kapcsolat lesz a dologból. Mivel azonban semmiféle egzisztenciám nem volt, eleinte szándékosan kerültem az együttléteket, igyekeztem távol tartani magam a közös programoktól.

Egyébként érdekes volt, ahogyan a kurzusért Komáromit honoráltuk.

Mivel az in láció hallatlan méreteket öltött, pénzbeli zetés nem jöhetett

szóba.

Aranyláncokat

vagdostunk

apróra,

kis

aranydarabokkal zettünk. Szerencsére volt otthon néhány kis aranyláncunk, amit ilyen célra fel lehetett használni. Nagyon gyorsan eltelt a második egyetemi év, a végén három tárgyból (anatómia, élettan, biokémia) kellett szigorlatozni. Jeles eredményekkel, simán vettem az akadályokat.

Furcsán alakult anatómiai vizsgám. Abban az időben éppen hydradeni issel

kínlódtam

(ez

egy

gennyes

hónalji

nyirokcsomógyulladás). Annyira súlyossá vált, hogy meg kellett operálni. Be is feküdtem vele néhány napra az Ádám klinikára (az István kórházban volt). Két szempontból is felejthetetlen élményben volt részem. Az egyik az, hogy a bombázások miatt a klinika falai meg voltak repedezve, és ezzel hozták összefüggésbe, hogy a klinika tele volt poloskával, velük kellett betegágyamat megosztani. A másik magával a műtéttel kapcsolatos. Ezt akkor még chlorethyl kábítással végezték. Arra ébredtem műtét után, hogy az orvosok körülállják a műtőasztalt és hangosan hahotáznak. Kérdésemre elmondták, hogy a kábulatból magamhoz térve, de még félig-meddig öntudatlanul leg itkosabb szexuális vágyaimat (például, hogy a meglévőnél kétszer nagyobb nemiszervet kívánok magamnak, stb.) közöltem. Veszélyes dolog volt tehát ilyen szempontból ez a kábítás, szerencsére ma már nem használják, így senkit nem fenyeget az a veszély, hogy itkos szexuális ügyei ilyen módon napvilágra kerülhetnek. Az anatómia szigorlatra majdnem egyenesen a klinikáról mentem, jobb

hónaljamon egy hatalmas kötéssel, ami a szigorla i boncolás közben természetesen lecsúszott és csak a köpeny tartotta, hogy ne veszítsem el. Ettől függetlenül minden könnyen ment.

Érdekesen alakult élettan-vizsgám is. Beznák vezette be a cetli-húzós rendszert, 10 elméle i és 4 gyakorla i feladatot kellett húzni, mindegyiket külön osztályozta, majd a vég ső jegyet az átlag alapján állapította meg. Az elméle i feladatokkal nem volt problémám, a gyakorla i feladatok közül azonban kettő megtréfált. Kihúztam ugyanis egyiknek az ún. Trendelenburg kísérletet. Ez azt jelentette, hogy egy béka ereibe kellett különböző kanülöket bekötni és a keringés szabályozását lehet ily módon tanulmányozni. Egy igen kis békát kaptam, elkezdtem vele vacakolni, majd megdühödtem, bevágtam a békát a szemétkosárba, utána odamentem Beznákhoz, és kértem, hogy erre a gyakorlatra írjon be nekem egy elégtelent, mert nem kínlódom ezzel a kis vacak békával. Jót mulatott, beírta az elégtelent. A másik baklövésem a keményítő kimutatásra szolgáló jódos kísérlet kapcsán történt. Összeállítottam a megfelelő oldatot, odamentem Beznákhoz, mondtam, hogy a kémcsövet láng felé fogom tartani és az meg fog kékülni. Oda is tartottam, de megdöbbenésemre esze ágában sem volt megkékülni. Hitetlenül álltam és nem értettem a dolgot, hiszen előzőleg többször is elpróbáltam a gyakorlatot. Az történt ugyanis, hogy míg Beznákra vártam, a jód elpárolgott, ezért nem jött létre a reakció. Zavaromban azt a hülyeséget mondtam, hogy a keményítő párolgott el (ez volt különben vizsgáim kapcsán az egyetlen totális agyi kihagyásom). Beznák megint jól mulatott a dolgon, de mivel még így is elértem a jelesre megkövetelt átlagot, végül is jelesre vizsgáztam.

Első és másodéves koromban még arra is jutott energiám, hogy néhány hónapon át bejárjak és dolgozzak a zsidókórház (ma Orvostovábbképző Egyetem) Faragó György főorvos vezette urológiai-sebésze i osztályára. Faragó főorvos – mostohaapám kezelőorvosa –, mint már említettem, régi ismerős volt. Nem volt tudós ember, de igen megbízható gyakorla i szakember. Jó vizsgáló és operatőr volt.

Azért jártam be, hogy közelről is megismerjem a kórházi munkát.

Rengeteg műtétben aktív résztvevő voltam. Abban az időben még helyi érzéstelenítésben vagy aether narkózisban (Ombredan kosár) dolgoztak. Sok esetben én voltam az „altatóorvos”, máskor

szabályosan bemosakodva asszisztáltam, máskor (prosztata műtétek kapcsán) az volt a feladatom, hogy a végbélbe nyúlva ujjammal nyomjam a prostatát előre, hogy az operatőr könnyebben hozzáférjen. Néha bizony (15-20 perc után) úgy éreztem, hogy leég az ujjam. Faragó helyettese Török István volt, aki később a Kútvölgyi ú i kórház urológus főorvosa lett. Ő volt a legügyesebb kezű sebész az általam életem során látott számos sebész között. Nála mindig

„zenések” voltak a műtétek, csak úgy röpdöstek a lófaszok a levegőben, ám gyönyörűen operált. Megismertem az urológia szerintem egyedülállóan gyönyörű cystoscopiás vizsgáló módszereit.

Tapasztalhattam, hogy egy nagy forgalmú osztályon milyen hihetetlen dolgok fordulhatnak elő. Láttam például lueses (szi lisz) primer a fec iót egy gyönyörű, 20 év körüli atal nő nyelvén; behoztak a mentők egy fér t, akinek végbélnyílásába beszorult egy stampedlis pohár (kiderült, hogy társaságában azzal szórakoztak, hogy végbélből igyák a rumot). Egy alkalommal délutáni inspekciós voltam, ilyen minőségemben belátogattam egy egyágyas szobába, ahol egy nephrectomizált (vese-eltávolítás) i ú hölgy feküdt, 24

órával volt műtétje után. Mikor érdeklődtem hogyléte iránt, közölte, hogy már egészen jól van, majd minden zavar nélkül azt is, hogy nagyon szeretné, ha melléfeküdnék egy kis szexelésre. Még elég tapasztalatlan i onc lévén tátva maradt a szám a meglepetéstől, majd azt dadogtam: Hiszen óriási vágás van a hasán, oldalán. Mire ő: Ne törődjön vele doktor úr, majd ügyesen oldalra fordulok.

Pánikszerűen menekültem. Szóval minden szempontból nagyon hasznos tapasztalatokra tettem szert urológiai működésem idején.

Igazán meghatározó jelentőségűnek egész orvosi pálya futásom szempontjából a harmadik év bizonyult, nevezetesen a kórbonctan megismerése. Tanára a nemzetközileg is ismert nevű Baló József volt (az általa leírt sclerosis concentrica elnevezésű agyi megbetegedés az amerikai irodalomban Baló’s disease néven szerepelt). Első előadásán a tanterembe betolt boncasztalon egy lepedővel letakart hulla feküdt a tanári pulpitus előtt; erről egy teátrális mozdulattal lerántotta a lepedőt, majd első szavai ezek voltak: Ez itten egy hulla! Baló rendkívül érdekes egyéniség volt, nem volt ugyan kiváló előadó, de rendkívül jól felépített előadásaiból nyilvánvalóvá vált számomra, hogy az orvostudomány legátfogóbb, legalapvetőbb diszciplinája a

patológia. Ezt felismerve lélekben rögtön elköteleztem magam a patológia irányába, és minden törekvésem arra irányult, hogy jó patológussá váljak. Úgy érzem, szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy ez a törekvésem a későbbiekben sikeresen realizálódott.

Egyelőre azonban csak az volt a törekvésem, hogy medikusként, díjtalan demonstrátori minőségben az I. Kórbonctani és Kísérle i Rákkutató Intézet tagjává válhassak. Szorgalmasan jártam tehát előadásaira, gyorsírással részletesen jegyzetel tem a hallottakat (tankönyv természetesen még nem volt), igen sok boncoláson, kórszövettani gyakorlaton vettem részt. Az előadásokra azért is szívesen jártam, mivel korábbi megérzésem realizálódott, ezen előadásokon már mindig Beregi Dolly ült mellettem, és mivel sok volt a hallgató, ez az egymás mellett ülés igencsak szoros – nem kis ero izáló hatású – tes i közelséget is jelentett. Mind többet voltunk együtt, gyakran kísértem haza Csalogány utcai lakásukba, megismertem szüleit is. Emlékszem, volt egy prémgalléros télikabátja, amely rendkívüli módon hullatta szőrét. Szegény anyám mondta, hogy nincs kifogása ellene, ha kísérgetem, de ne karoljam át, mert nem győzi télikabátomról a szőrszálakat lekefélni.

Kórbonctani törekvéseimet csakhamar siker koronázta; ha jól emlékszem, 1947 közepe táján Baló professzor intéze i taggá fogadott díjtalan demonstrátorként. Érdekes, hogy ebben az időben az egész intézetben csak egy-két zetett állás volt. Ilyen álláson volt Baló felesége, Banga Ilona, aki Szentgyörgyi-tanítványként neves biokémikus volt, Nowotny Alajos (Pubi), aki vegyészként Banga munkatársa volt és Jós Elemér bácsi, aki hetenként csak néhány órát töltött az intézetben, ám kiváló mikrofotográfus volt, valamint Radnai Béla, aki részállásban vett részt az intézet oktató munkájában. Utóbbi kiváló kórboncnok és remek pedagógus volt.

Minden más munkatárs hozzám hasonló atal medikus volt, akik kezdetben mind zetés nélkül, a tudomány irán i elkötelezettség alapján vettek részt az intézet gyakorla i és oktató munkájában.

Kiváló társaság gyűlt össze. Sorolom a neveket: Reimann Pál sajnos korán meghalt gümőkórban, Róna György patológus professzor lett Kanadában, Beregi Edit, László János szülész-nőgyógyász professzor lett, Haas Péter neves sebész lett a tengeren túl, Lapis Károly kórbonctan professzor és akadémikus lett, Réthy Lajos vezető

immunológus és nagydoktor lett, Molnár Jancsi New Yorkban lett egyetemi tanár, ma transzplantált szívvel él, jómagam, és a későbbiekben még sokan mások.

Túlzás nélkül állíthatom, hogy kiváló gárda jött össze, és ha Baló meg tudta volna tartani ezt a gárdát, akkor világviszonylatban is élenjáró intézmény válhatott volna intézetéből. A legnagyobb karriert az akkori i ú itánok közül kétségtelenül George Klein (Klein Gyuri) futotta be. Ő már 1948-ban szerzett valami zsidó ösztöndíjat, azzal feleségestől (Fischer Éva, Baba, majd Eva Klein) kimentek Stockholmba, és igen rövid idő alatt a Karolinska Ins itute tumorbiológiai intézetének lett a professzora, annak az intézetnek, amely az orvosi Nobel díjasokat kijelöli. Valóban nemzetközi hírű és tekintélyű tudós lett, kiváló előadó. Szépíróként is nevet szerzett magának. Nem régen küldte el nekem két angol nyelvű esszé-kötetét.

Ebben az időszakban vezették be az orvosegyetemen a tanulókörök rendszerét. Egy-egy tanulókörben 10-16 hallgató volt, és mi, atalok vezettük ezeket. Büszke vagyok arra, hogy tanulókörös tanítványaim közül is számosan lettek a későbbiekben professzorok (pl. Juhász Jenő), nagydoktorok, vezető főorvosok. Ha ma is találkozom egyikkel-másikkal, mind hálásan emlékezik arra, hogy milyen jó alapokat adtam családias hangulatban egész életútjukhoz.

A Kórbonctani Intézetben az adjunktus Baló helyettese, Péró Csaba volt. Kiváló kórboncnok volt, és kitüntetett szakszerveze i káder.

Tanársegédként még két kisebb tehetségű kórboncnok is működött az intézetben, Degrell István és Meggyesházi János. A kórbonctani intézetbe kerülésem után már csak a legfontosabb előadásokra jártam és a gyakorlatokra. Időm nagyobb részét az intézetben töltöttem, rengeteget boncoltam, szövettani vizsgálatokat végeztem.

A metszeteket magunk készítettük, asszisztense csak a professzornak volt. A boncolások során persze alkalmam volt számos klinikus professzort is megismerni, akik gyakran eljöttek az érdekesebb eseteknek ígérkező boncolásokra. Így boncoltam például Haynal Imrének, Petényi Gézának, Rusznyák Istvánnak, Földvári Ferencnek és még számos neves professzornak. Az intézetben általában igen jó hangulat uralkodott. Ebben Balónak nem sok szerepe volt. Ő

általában szobájába zárkózva dolgozott, de valahogy puszta léte azt

sugározta, hogy csak az orvostudománynak, a munkának kell élni, vasárnaponként, ünnepnapokon is az intézetben dolgozott.

Még az intézetbe kerülésem előtt rendeztek egy kórbonctani tanulmányi versenyt. Ez írásbeli és szóbeli részből állt. Az írásbeli részt magasan megnyertem, a szóbeli részben azonban hallatlan balszerencsém volt; pont olyan kérdést kaptam, amit nem Baló adott elő más irányú elfoglaltsága miatt, így csak harmadik lettem, és a versenyt Beregi Edit nyerte meg.

Mint említettem, az intézetben rendkívül elmélyült ta nulás, tudományos munka folyt. Nagy szerencsének tartom, hogy intéze i tagságom kezdete csaknem egybeesett az elastáze enzim felfedezésével, így ennek a felfedezésnek nem csupán tanúja, hanem aktív résztvevője lehettem. Az egész történet úgy kezdődött, hogy Balónak minden szervből volt porított kivonata. Egy szép napon azt tapasztaltuk, hogy Baló az art. caro isból (főütőér) harántmetszeteket vágott, az így nyert érkarikákat cérnára fűzte, majd a szervporokból készített elegyekbe lógatta, 37°-on meghatározott ideig inkubálta, majd utána megfestette elas inra (Weigert féle resorcin-fuchsinnal).

Az egész intéze i tagság – Bangával együtt – álmélkodott, szörnyülködött, hogy mit akar az öreg, miért kell egy ilyen nemzetközi hírű patológusnak ilyen gyerekes, naiv dologgal foglalkozni. Komolyan aggódtunk, hogy nem vált-e szenilissé, hogy ilyen dologgal foglalkozik. Nem sokáig volt azonban Baló az intéze i tagok számára nevetséges, kiderült ugyanis, hogy a pancreas (hasnyálmirigy) lébe áztatott erek elas icus rostfestése eltűnt, valamint az is, hogy ha a szervkivonathoz egy-két csepp normális serumot cseppentettek, akkor az elas icus rostok nem tűntek el. Ilyen egyszerű kísérlet alapján tehát megvolt az elas icus rostokat elbontó, a szervezetben előforduló természetes anyag, valamint ennek gátló anyaga. Baló az elas int elbontó, egyelőre ismeretlen anyagot a rá jellemző tudományos érzékkel elastázénak nevezte el. Érdekes azonban, hogy ezen elnevezés ellenére kezdetben nem valamilyen enzimnek tartotta, hanem azt mondta: tudják, ez egy „vérhormon”.

Az egyik referáló ülésen is éppen ezt fejtegette, amikor is óvatosan megjegyeztem, hogy jó lenne talán megvizsgálni a succus pancrea icust (a hasnyálmirigy külső elválasztású, a duodenumba ömlő levét), hátha ugyanolyan enzimről van szó, mint az ott jelenlévő

fehérjebontó trypsin. Baló nem igazán örült megjegyzésemnek, nagyon morcossá vált, mondták is a többiek: Pista, mozog a munkakönyved! Baló becsületére válik, hogy azért megjegyzésemet komolyan vette, amit onnan lehetett megtudni, hogy néhány nap múlva Banga közölte velem, hogy már mindent megbeszélt az élettani intézetben Kokas Eszterrel (a villikinin nevű, biológiailag aktív anyag felfedezője, nemzetközi hírű ziológus; a napokban hunyt el), aki 30 kutyán fog három különböző ingerre nyert succust gyűjteni. Én fogom azokat trypsin jelenlétére, míg Banga fogja elastáze jelenlétére vizsgálni. Le is zajlott nagyon gyorsan a kísérlet, amely minden tekintetben igazolta jövendölésemet, a succusban egyaránt ki lehetett mutatni a trypsint és az elastázét.

Bebizonyosodott tehát, hogy az elastáze igen fontos enzim, hamarosan publikáltuk is az eredményeket. Az elastázénak ma már szinte áttekinthetetlen irodalma van. Minket is utolért azonban az igazán komoly felfedezések „végzete”. Ugyanúgy, ahogy talán ma senki nem tudja megmondani, hogy ki fedezte fel a trypsint, az elastázéval kapcsolatos irodalomban sem közlik már év izedek óta az elastáze felfedezőinek, első leíróinak munkáit az irodalmi hivatkozásokban. Ez azonban csöppet sem zavar, fontos az az érzésem, hogy egy – szerintem – alapvető felfedezés részese lehettem.

Nagyon érdekes az intézetben beindult tudományos munka előzményeinek története. Baló mindig Ascho f intézetével példálózott. Azt mesélte, hogy ott számos japán kolléga is dolgozott.

Mivel ők nem tudtak megfelelően németül, Ascho f velük végeztette a kísérle i munkákat, míg a német munkatársak az oktatói teendőket látták el. Egy szép napon mi, i ú itánok delegációként bevonultunk Baló – általában zárva tartott – rezidenciájára és közöltük vele, hogy szívesen vállaljuk a „németséget”, ám „japánok” is akarunk lenni, vagyis kértük, hogy vonjon be minket is az addig csak általa végzett tudományos munkákba. Baló hallatlan haragra gerjedt, és egyből kivágta az egész társaságot. Mi eléggé elcsüggedtünk, hogy nem sikerült az akciónk, néhány nap múlva azonban maga Baló hívta magához a társaságot és közölte, hogy átgondolta javaslatunkat és annak alapján elhatározta, hogy beindítja a szervezett tudományos munkát. Öt, egyenként két főből álló teamet alkotott, és mindegyiknek kiadta a feladatot. Az én társam Réthy Lajos lett, és azt

kaptuk feladatul, hogy nyulakon hozzunk létre kísérletes adrenalin-sclerosist, és közben tanulmányozzuk, hogy változik-e a serumban lévő elastáze-gátló anyag mennyisége. Nagy szorgalommal és elszántsággal hozzá is kezdtünk a kísérletekhez. Ezekből általában nem sok új tudományos eredmény született, de arra nagyon jók voltak, hogy megtanuljuk, hogyan kell kísérleteket tervezni, végrehajtani, és a tudományos diszciplína elsajátításában is ez az időszak számomra alapvető jelentőségű volt. Azt hiszem, ez utóbbi területen köszönhetek Balónak a legtöbbet. Igen rigorózus volt a közlemények elbírálásában. Ha például átadtunk neki egy érdekes –

szerintünk közlésre alkalmas – kazuisz ikát (esetleírást), akkor ránézett a kéziratra, és ha az első oldalon akár csak egyetlen gépelési hibát vagy javítást látott, akkor rögtön visszaadta, mondván: tudja, ne akarja, hogy én írjam meg a közleményt, először írja meg rendesen a közleményt, és akkor adja ide elbírálásra. Néhány év ized múlva, amikor Bangával és Kokassal együtt meglátogatott az általam vezetett Mikrobiológiai Kutatócsoportban, és elmondtam neki, mennyire hálás vagyok, hogy megtanított arra: verba volant, scripta manent (a szó elszáll, az írás megmarad), és hogy ezt szigorúan betartom, csak annyit válaszolt: „Tudod Pistám, azt hiszem, hogy ezt azért egy kicsit túlzásba vittem.”

Ezt az elvet egész pályafutásom alatt nagyon komolyan vettem, nemcsak saját munkáimmal kapcsolatban, hanem később – mint vezető – munkatársaimmal kapcsolatban is. Azt az elvet követtem, hogy előadásokon szabad és lehet szabadon csapongani, írásos közleményben azonban minden betűnek a helyén kell lennie. Ezért munkatársaim közléseit is mindig szigorúan ellenőriztem, és csak az általam kifogástalannak ítélt munkákat engedtem közlésre elküldeni. Azt is ezekben a kezde i időkben tanultam meg, hogy nem lehet idegen nyelvű közlés esetén fordítókra hagyatkozni. A már említett, kutyán végzett kísérletek eredményeit az akkor induló akadémiai folyóiratok egyikében, az Acta Physiologicában kívántuk angol nyelven megjelentetni. Megírtuk magyarul, és az Acta hivatalból elküldte fordítójának. Amikor lektorálásra megkaptuk az angol nyelvű fordítást, megdöbbenten észleltük, hogy az teljesen használhatatlan, jóformán azt sem lehet megérteni, hogy miről is van benne szó. Be kellett látnunk, hogy ez így nem megy, az egyetlen

járható út, ha magunk írjuk meg angolul. Így is történt. A későbbiekben e téren az idők folyamán hallatlan gyakorlatra tettem szert, túlzás nélkül állíthatom, hogy ma talán könnyebben írok tudományos közleményt angolul, mint magyarul.7 Büszkén szoktam mesélni, hogy még külföldi folyóiratokhoz küldött, de különböző

okok miatt elutasított közleményeim lektorai is azt szokták írni, hogy a kézirat „is well written”, azaz jól megírt.

Itt írom meg első tudományos közleményem történetét, amely még az említett elastáze cikk előtt jelent meg. Egy nagyon ritka, Erdheim féle „medionecrosis idiopathica” esetet boncoltam. Ez önmagában is érdemes lett volna a közlésre, ám épp ezidőtájt boncoltam fel egy adrenalin-sclerosis indukción átesett nyulat, és boncolás közben megsértettem ollóval az aortáját, aminek következménye egy szép, supravitálisan létrejött haematoma (vérömleny) lett. Mit tesz Isten, Baló éppen akkor toppant oda, amikorra ez a haematoma kialakult és egyből közölte, hogy az az adrenalin-kezelés okozta érrepedés következménye, amit az említett boncolási esettel együtt kell közölni.

Nem mertük megmondani, hogy „olló-hatásról” van szó, így első

közleményem (az akkor indult Kísérletes Orvostudomány első

számában jelent meg) hamis adatot tartalmaz. Hosszú pályafutásom alatt majdnem háromszáz közleményt írtam, furcsa ntora a sorsnak, hogy pont az első tartalmaz hamis adatot. Mentségemre szolgáljon, hogy lényegében egy kazuisz ikáról, esetleírásról volt szó és annak érdekességén az említett baklövés mit sem változtatott, az is érthető talán, hogy abszolút kezdő lévén nem mertem Balónak megmondani az igazságot. Egyébként a Baló Intézet kiváló iskola volt arra vonatkozóan is, hogyan kell egy tudományos közleményt szakmailag jól megírni; ennek pályafutásom során igen nagy hasznát vettem.

Nagy élményt jelentett számunkra, hogy intéze i tagként tagjai lehettünk a Patológus Társaságnak, és így részt vehettünk a Társaság rendszeresen megtartott ülésein. Ez abban az időben igen nívós szakmai egyesület volt, amelynek ülésein akkor még a vezető

professzorok rendszeresen részt vettek, előadásokat tartottak, komoly kri ikával illették az elhangzott előadásokat, nem egyszer egymással is élénk vitákba keveredtek, amelyekből a atalok nagyon sokat tanultak. Nagy meg iszteltetést jelentett, hogy már

medikusként is tarthattunk előadást és a professzorok így megismertek és becsültek.

Jellemzőek voltak az Intézet légkörére az évente egy-kétszer megrendezett es i összejövetelek, melyeket röviden hullabálnak neveztünk. Ezek tánccal egybekötött intéze i összejövetelek voltak; készítettünk valamilyen büfét (piknik alapon), némi alkoholos ital is előkerült, a fénypontot azonban az általunk rendezett műsorok jelentettek. Baló erede iségére jellemző, hogy néhány verses drámát is írt, állítólag hegedülni is tudott (bár hegedűvel soha nem szerepelt a hullabálokon). Rendszerint előadtuk Baló valamelyik verses drámáját; emlékszem egy „Szerelmi Bájital” címűre, amelyben Baló egy tetszhalottat játszott. Kiválóan szórakoztunk ezeken a rendezvényeken,

László

Jancsi

pl.

igen

nívós

amatőr

bűvészmutatványokkal szórakoztatta a társaságot. Az igazi szenzáció azonban az évi patológus kongresszus krokiszerű előadása volt, amelyeken kedvesen kigúnyoltuk vezetőinket. Balót mindig Molnár Jancsi játszotta, és szenzációsan utánozta. Miután disszidált, szerepét egy másik kolléga, Barabás vette át. Ő is elég jól utánozta Balót, de kérdésünkre Baló azt nyilatkozta, hogy „tudják, a Molnár azért jobb volt”. Zalka, Kellner professzorok és más vezető patológus professzorok is megkapták természetesen a maguk ki gurázását.

Baló ezeken a hullabálokon – eltérően hétköznapi viselkedésétől –

igen közvetlen volt, amikor már némi alkohol is volt benne, intenzíven udvarolt az intézet hölgytagjainak. Zárószámként általában az „Ó Joseph, Joseph, veled mennyi baj van” című sláger lemezének lejátszására került sor.

Közben egyre közelebb kerültünk egymáshoz Dollyval. Amikor megismertem, szemmel láthatólag éppen szerelmes volt egy Bauer (Bence) György nevű évfolyamtársunkba. Ám amikor úgy éreztem, hogy Dolly az én számomra teremtődött, fel sem merült bennem a gondolat, hogy Bauer komoly versenytársam lehet. Hogy úgy mondjam, természetesnek tartottam, hogy velem szemben labdába sem rúghat. Így is történt, egyre többet voltunk együtt, sor került elhagyott utcák keresésére, ahol egymáshoz simulva sétálhattunk, kis csókokat is válthattunk. Lehet, hogy rosszul látom, érzem, de az a benyomásom, hogy Dollyt én ébresztettem női mivoltának felfedezésére. Ezt a késői ébredést teljesen magyarázza a megelőző

üldöztetés, bujkálás, éhezés. Így aztán – jól emlékszem – egy szép 1947-es nyári napon éppen a Mária utca és Baross utca sarkán mentünk az egyetemre, amikor váratlanul megkérdeztem, hogy feleségül jönne e hozzám? Gondolkodás nélkül igent mondott és ezzel sorsunk ilyen szempontból megpecsételődött. Anyámmal rögtön közöltem a történteket, érdekes módon egy pillana ig sem nyilvánított ellenvéleményt, holott szegény Mihály bátyám esetében ezt mindig megtette. Nyilván jól ismert, és tudomásul vette, hogy az én esetemben úgyis hiábavaló lenne minden próbálkozása. Jól tudta, hogy elhatározásom megmásíthatatlan, és azt is érzékelte, hogy korunkban teljesen irreális a megalapozott és biztos egzisztencia kialakulására várni. Persze azért felmerült az a nem kis gond, hogyan fogunk az orvosi diploma megszerzéséig megélni.

Szerencsére – mint korábban már megírtam – lakásprobléma nem volt, hiszen megfelelő lakást szereztem. Dolly és Anyám is készségesen tudomásul vették az együttlakást. Azt is meg kell írnom, hogy lánykérésem idején Dolly jómódú lánynak számított, apja faüzlettel foglalkozott, anyja malombérlő volt Abádszalókon, így sok pénzt kerestek. Azt elfogadhatónak tartottam, hogy orvosi diplománk megszerzéséig Dolly szülei anyagilag támogassanak; olyan mértékben, ami lányuk megélhetéséhez szükséges. Úgy éreztem, a Beregi szülőkre igen jó benyomást tettem, imponált nekik, hogy az egyetemi tanulmányok idején egy ideig szakácsként dolgoztam és általában az, hogy önállóan, minden külső támogatás nélkül megálltam a saját lábamon. No meg jóképű ú is voltam. Az is tényező volt – gondolom –, hogy atalabb Vali lányuk ugyancsak férjhez ment 1947-ben egy évfolyamtársához, Rudnai Pistához. Nem lett volna szemükben nagyon jó, ha idősebb lányuk még hosszabb ideig férj nélkül marad. Valiék házasságkötése alkalmával egyébként már én készítettem Csalogány utcai lakásukban az esküvői családi fogadás ételeit – közmegelégedésre. Mivel leendő anyósom a malomüzlet miatt ez időben többnyire Abádszalókon tartózkodott, Dollyval megegyeztünk, hogy néhány napra lelátogatunk Abádszalókra, és ott fogom hivatalosan megkérni kezét. Arra azonban komolyan felhívtam gyelmét, hogy készítse elő szüleit; meg ne kérdezzék, miből akarunk megélni, mivel arra a kérdésre nem igen tudnék válaszolni. Minden a tervnek megfelelően történt. A

szülők a leánykérést örömmel tudomásul vették, és néhány nagyon kellemes napot töltöttünk (egyetemi szünet volt) Abádszalókon. Dolly bizonyítani kívánta leendő feleségi alkalmasságát, megkérdezte, mit ennék szívesen? Madártejet kértem szerényen. Sajnos, ez nem sikerült neki, de jót mulattam a dolgon, és vigasztalásul én készítettem az egész családnak egy pro rác pontyot. Jókat fürödtünk a Tiszában, nagyokat bicikliztünk, nagyon jól éreztük magunkat.

Szexuális aktusra nem került sor, bár már mindketten nagyon kívántuk. Nem akartuk azonban a közeli nászút örömeit előre hozni és ezáltal annak újszerűségét csökkenteni. (Ilyen naivak, mai szemmel elavultak voltunk. Pet ingelésben azért persze nem volt hiány.) Még egy probléma volt, nevezetesen az, hogy 1947-ben még nyilvántartották a vallást. Dolly református volt, szülei korábban kitértek, én izraelitának voltam nyilvántartva. A házasságkötéshez reverzális lett volna szükséges. Sokkal egyszerűbbnek tűnt, hogy ha egy valláson vagyunk, ezért egy Dobos nevű református lelkész (a Beregi család ismerőse, barátja) hivatalosan reformátusnak megkeresztelt. Ebben az időben ez a dolog már nem okozott nekem elvi problémát, már nem merült fel evvel kapcsolatban a náci ideológia elismerése. Nem tulajdonítottam az ügynek semmi jelentőséget, pusztán formalitásnak tartottam, ami a kényelmes házasságkötésemhez szükséges volt. A továbbiakban – mind a mai napig – egyértelműen ateistának vallottam és vallom magam.

Ilyen előzmények után került sor 1947. december 21-én délelőtt a VII. kerüle i, Csengery utcai elöljáróságon eskü vőnkre, igen szűk családi körben. Jól emlékszem, hogy én egyetlen, még érettségimre készült elegáns sötét öltönyömben (de csíkos inggel, mert fehér ingem nem volt), Dolly pedig egy élénkzöld műselyem ruhában, kissé elkésve jelent meg. Az csak utólag tudatosodott bennem, hogy december 21. éppen Sztálin születésnapja volt, 1947-ben ez még nem volt köztudott. A rövid esküvői szertartás után a Csalogány utcában gyűlt össze a szűk család, majd kettesben elindultunk a régóta áhított nászutunkra.

A Pécs mellet i Sikondára mentünk. Ennek költségeit apósomék fedezték, ez volt a nászajándék. Vonaton utaztunk Pécsre, és este ott szálltunk meg a Nádor szállóban. Itt került sor a rég várt nászéjszakára. Nem kívánok itt részletekbe bocsátkozni. Úgy érzem,

elég annyit leírnom, hogy mindket ten nagyon jól éreztük magunkat, feloldódtunk egymásban szexuálisan is. Azt hiszem, kölcsönösen megnyugvással és megelégedéssel állapíthattuk meg, hogy megértjük egymást, kölcsönösen élvezzük a szexuális együttléteket. Meg kell írjam, hogy Dolly – megítélésem szerint – igen introvertált személyiség, aki érzéseit nem akarja és talán nem is tudja másokkal éreztetni. Azt hiszem, én vagyok az életében az egyetlen olyan személy, akivel szemben ezt a bezárkózottságot félig-meddig le tudta vetkőzni és – legalább az ágyban – el tudta felejteni. Ettől az időtől kezdve év izedeken keresztül azt hiszem elég intenzív nemi életet éltünk. Fontosnak tartom leírni, hogy ziológiai okok miatt a fér általában korábban jut el az orgazmusig, mint a nő, és azt hiszem, ez sok házasságban, partnerkapcsolatban komoly problémát jelent. Nos, büszke vagyok arra, hogy a magam részéről mindig vigyáztam, hogy ez ne okozzon problémát, és minden esetben tudatosan törekedtem arra, hogy Dolly is eljusson a végkifejlethez, ami az esetek túlnyomó többségében sikerült is. (Zárójelben jegyzem meg, hogy mivel házasságunk első éveiben nem akartunk gyereket, gumi óvszert használtunk. Ebben az időben még nem álltak rendelkezésre a terhességet megelőző tabletták; ettől függetlenül ma is a gumi óvszert tartom a megfelelő eszköznek, a atal nők hormonális háztartásának mesterséges befolyásolását orvosként ma sem tudom elfogadni.

Kétségtelen, hogy a gumióvszer használatának vannak kényelmetlenségei, de ezeket el lehet viselni, és vállalni lehet). A nászéjszaka utáni reggelen autóbusszal mentünk a közeli Sikondára.

Ez igen szép üdülőhely volt. Az üdülőben előre lefoglalt szoba várt bennünket. Tulajdonosa akkor Kováts József (Kléri), híres 400

méteres gát- és síkfutó Európa bajnok volt: Ő és gyönyörű felesége gondoskodtak az üdülők ellátásáról. Hát, még nagyon érezni lehetett a háború következményeit. Közpon i fűtés nem volt, a szobákban kis vaskályhák voltak, amit az üdülők maguk fűtöttek szénnel. Bizony, időnként rettentően füstöltek, ez azonban nem tudta megzavarni, hogy élvezzük a régen áhított, zavartalan együttlétet. Hideg tél volt, síléceket is vittünk. Én már tapasztalt síelő voltam, Dollyt itt tanítottam síelni, hamarosan elég ügyesen mozgott. Az üdülőben kellemes társaság is egybegyűlt. Emlékezetes maradt egy körülbelül velem egyidős atalember, aki vak édesapjával volt az üdülőben.

Velük esténként bridzseltünk. Ezt úgy lehetett megoldani, hogy az említett atalember gombostűvel átszurkálta a kártyák jobb felső

sarkát és a vak édesapa ennek alapján tudta kitapogatni, hogy milyen kártyák vannak a kezében. Lejátszáskor mindenki hangosan bemondta, hogy milyen kártyát játszott ki. Kétségtelen, hogy kicsit lassabban ment így a játék, de időnk volt bőven és nagyon kellemesen teltek így az esték. Hamar eltelt a nászútra szánt idő.

Azt hiszem, Dolly kicsit tartott tőle, hogyan fog anyámmal kijönni az együttlakás során. Nem állítom, hogy az együttlét mindig zavartalan volt, nagyobb, jelentősebb torzsalkodások azonban soha nem fordultak elő. Végül is Dolly tanulmányai szempontjából döntő

tényező volt, hogy anyám a háztartási feladatokat teljesen magára vállalta, így Dolly teljes energiáját tanulmányainak szentelhette.

Vasárnaponként rendszeresen Beregiék kis, egyszobás udvari lakásában ebédeltünk. Ezeken az ebédeken Vali sógornőm is jelen volt férjével együtt. Az anyósom által készített ebédek általában igen jók voltak, a légkör azonban nem volt zavartalan. Óhatatlanul szóba kerültek napi poli ikai kérdések, és ezek során nem egyszer igen élénk viták alakultak ki köztem és sógorom között. Én természetesen kommunista eszméket képviseltem. Rudnai Pista sógorom viszont, aki igen tehetős családból származott és apjával együtt a családi vagyont is elvesztette a háború és a náci idők következményeként, meggyőződéses kapitalista volt, aki a lassan kialakuló új társadalomban csak a negatívumokat (ilyenek is voltak természetesen bőségesen) tudta meglátni, a pozitívumokat nem volt hajlandó tudomásul venni. Így aztán gyakran az i ú feleségek csillapították forró vitáinkat.

Itt kell azt is megmagyaráznom, hogy kerültek apósomék a szép Csalogány utcai lakásból az említett Szondy utcai kis, udvari lakásba.

Mint említettem, amikor Dollynak udvarolni kezdtem, jómódú lánynak számított. Úgy alakult azonban a helyzet, hogy mire feleségül vettem, illetve közvetlenül utána, teljesen elszegényedtek.

Utólag tudtam meg, hogy apósom, Beregi Miklós életében nem ez volt az első eset, amikor tönkrement. Mindig jó állása volt korábban is, de többször életében önálló vállalkozásba kezdett, és ez esetekben mindig tönkrement. Mostani tönkremenetelét tehát nem lehet egyszerűen az adott történelmi helyzettel, a szocialista irányba

történő átalakulással magyarázni. A lényeg és a végeredmény azonban ezúttal is az lett, hogy elment a malombérlet, nem maradt semmijük, nem volt egy rendes bútoruk, szőnyegük, ékszerük.

Apósomékra jellemző volt, hogy sok pénzt tudtak keresni életükben, de képtelenek voltak azt meg is tartani. Egy jellemző példa erre, hogy

– mint Dolly később elmesélte – Szegeden volt egy szép emeletes házuk, azt a felszabadulás után egy ko fer cigarettáért adták el, hogy a cigarettáért – mint valutáért – élelmiszereket vehessenek. A Csalogány utcából történő kiköltözéskor is Anyósom csak a költözés után vette észre, hogy egy sötét, udvari lakást vettek bérbe. Ettől függetlenül Apósom igen kedves, kellemes, jóképű, amolyan dzsentri típusú úriember volt és Anyósom is igen szolgálatkész, jófejű asszony volt. Mindkettőjükkel, közel 90 éves korukban bekövetkezett halálukig, jó viszonyban voltam, bár nem tegeződtünk össze (Anyám és Dolly viszont tegeződtek)8. Azt hiszem, ennyi egyelőre elegendő a családi körülmények leírásából, ideje visszatérni az egyetemi élethez.

Az akkori életre a hihetetlen méretű poli ikai ak ivitás, a társadalmi változások elképesztő gyorsasága volt a legjellemzőbb. Mint már említettem, a felszabadulás után egy minden szempontból lepusztult ország maradt hátra; nem volt lényegében termelés, mindenütt romok, borzalmas közellátási problémák nehezítették az életet. Ezt követte a minden korábbit felülmúló in láció. Ma általában azt mondják, hogy az ugyancsak rendkívül gyors regeneráció a felszabadulás után kialakuló koalíciós kormányzás ered ménye volt.

Ez

azonban

megítélésem

szerint

nem

más,

mint

történelemhamisítás. A történelmi igazság az, hogy – annak ellenére, hogy a Kommunista Párt a felszabadulást követő egy-két évben még korántsem volt többségi párt, hiszen az első választás alkalmával kb.

15% szavazatot kapott – minden változás motorja, a legfőbb mozgató erő ez a párt volt. Ez a párt szervezte meg Vas Zoltán irányításával a főváros közellátását, ez a párt volt a földosztás fő kezdeményezője és végrehajtója, ez szüntette meg az elképesztő in lációt, és vezette be a hosszú ideig stabil forintot. Igaz, eszközeiben nem mindig volt nagyon válogatós, nem egyszer erőszakosan hajtotta végre poli ikai programját, módszerei nekem sem mindig tetszettek. Úgy gondoltam azonban – és ma sem gondolom másként –, hogy olyan méretű

társadalmi változást, a nem magántulajdonon alapuló társadalom

felépítését létrehozni úgynevezett isztán demokra ikus eszközökkel nem is lehetséges. A történelemben sem volt erre példa. A nagy változások mindig nagy véráldozatok árán születtek meg (1d. Szent István, Nagy Péter stb.), inkább tehát úgy láttam, hogy olyan szerencsés történelmi helyzet alakult ki, amikor nagy társadalmi változásokat viszonylag kisebb áldozatok árán lehet létrehozni.

Egyidejűleg azt is tapasztaltam, hogy évszázados társadalmi igazságtalanságokat igyekezett a kialakuló új társadalom orvosolni.

Míg régebben, a Horthy korszakban – gazdasági és gyakran egyéb okokból – a magasabb műveltség (egyetemre kerülés), a kultúra megszerzése a kiváltságos osztályok, rétegek kvázi monopóliuma volt (néhány kivételtől eltekintve), most mindenki előtt megnyíltak ezek a lehetőségek; a kommunista párt szinte erőszakkal kényszerítette a munkás-paraszt atalokat, hogy továbbtanuljanak, szinte erőszakkal vitte őket színházba, operába, adott könyveket a kezükbe. Ezen a tényen az sem változtat, hogy a marxista-leninista ideológiát mindenáron hegemónná igyekezett tenni, és egyáltalán nem volt türelmes, elnéző más ideológiák irányában. Ezt az ideológiát mindenben erősíteni látszott az a történelmi tény, hogy az ország újjáépítése elképesztően gyorsan haladt, az élet viszonylag gyorsan normalizálódott, és kétségtelennek tűnt, hogy gyors iramú fejlődés indult be. Az akkori poli ikai életre jellemző, hogy nem ritkán kora délutántól másnap reggelig tartó, nem egyszer viharos taggyűléseken vitattuk meg a soron következő feladatokat. A kommunista párt hegemóniája mind nyilvánvalóbbá vált.

Ilyen körülmények között jött létre 1948-ban a két baloldali (kommunista és szociáldemokrata) párt egyesülése, nyilvánvalóan kommunista platform alapján. Szükségszerű következménye –

többek között – az is lett, hogy megindult a karrieristák hadának beáramlása a pártba, sokan úgy gondolák, hogy a párttagság a karrier nélkülözhetetlen feltétele. Erősen felhígult a párt. Ezt a felsőbb pártvezetés is természetesen észlelte, és ezért általános tagrevíziót hirdetett meg. Ez úgy realizálódott, hogy felülvizsgáló, 2-3

tagból álló bizottságok alakultak, ezek minden párttaggal elbeszélgettek, majd javaslatot tettek a párttagság megerősítésére, kizárásra vagy tagjelöltté történő visszaminősítésre.

Az engem felülvizsgáló bizottságot egy számomra szim pa ikus, idős, régi illegális kommunista vezette. Hosszas beszélgetés után abban maradtunk, hogy nekem ideológiai vonalon kellene a jövőben a pártban dolgoznom. Megnyugod va és felszabadultan távoztam tehát meghallgatásom után. Ilyen előzmények után igencsak váratlanul ért, hogy néhány hét múlva a tagrevízióval foglalkozó egyik taggyűlésen azt hallottam meg, hogy a bizottság „masszív karrierista”

mivoltom miatt kizárásomat javasolja. Természetesen iltakoztam, elmondtam, hogy az indokolás teljesen alaptalan, hiszen a Kórbonctani Intézetben végzett munkámért soha egy llért sem kaptam, magam tartom el magam, meggyőződéses kommunistának tartom magam munkás (szakács) tapasztalataim és ideológiai olvasmányaim alapján. Beszédem hatásos lehetett, a taggyűlés nem fogadta el kizárási javaslatomat és visszaküldte újbóli javaslat-tételre.

Később tudtam meg, hogy az említett bizottság elnöke valóban párttagságom megerősítését javasolta, ám a közben az egyetemi pártbizottságokban hangadóvá vált medikus kollégák ezt a javaslatot megváltoztatták. Már említettem, hogy ezek az emberek általában jól szituált, anyagi gondokat nem ismerő családokból származtak, akik szemében szálka volt, hogy én – amellett, hogy magamnak kellett gondoskodnom megélhetésemről – szakmailag is állom velük a versenyt. Röviden szólva: nem tartoztam a klikkjükbe.

Újabb néhány hét múlva ismét „karrierizmusom” miatt kizárási javaslattal kerültem a taggyűlés elé. Ekkor már lelkileg összetörtem, csak lemondóan legyintettem. I ú feleségem azonban váratlanul szót kért és kapott és naivul közölte, hogy mint feleség jól ismer (derültség), és ily módon nyugodtan közölhe i, hogy a férje nem karrierista. A derültség eredménye az lett, hogy a taggyűlés ismét visszaküldte ügyemet újabb javaslatra. A változatosság kedvéért harmadszor is kizárási javaslattal kerültem a taggyűlés elé. Ekkor azonban felszólalt Szabó Imre, az intézet boncmestere és a

„munkásosztályt” reprezentáló pártbizalmija és röviden elmondta, hogy az indoklásban szereplő karrierizmus szemen szedett hazugság, hiszen igen szorgalmasan, minden anyagi ellenszolgáltatás nélkül vezetem tanulókörömet, és éppen azok javasolják kizárásomat, akik alig járnak be az egyetemre, és nem kell saját maguknak megélhetésükről gondoskodniuk. Ezek után a taggyűlés

megerősítette párttagságomat, feleségem is megúszta (ideológiai fejletlenség indokolással) tagjelöltté történő visszaminősítéssel. Így ez az ügy lezárult. Professzoromat, Baló Józsefet és sok más, a pártba nyilvánvalóan konjunkturális okokból belépő személyt kizártak.

Hogy mennyire klikkrendszer alakult ki, azt mutatja, hogy olyan felszólaló medika is akadt, akit tanulóköröm tagjaként lelkesen oktattam, viszont a taggyűlésen felállt és elmondta, hogy szerinte is csak karrierizmusból oktatom. Ez persze hihetetlenül rosszul esett és megdöbbentett. Olyan felszólaló is akadt, aki azt hozta fel ellenem, hogy szakácsként olyan helyeken dolgoztam, ahová kizárólag urak jártak, így azokat szolgáltam ki! Utólag mindez, mikor e sorokat írom, igencsak humorosnak tűnhet, akkor azonban ez az egész, hosszú hetekig tartó tortúra lelkileg nagyon megviselt. Még – úgy látszik – nem rendelkeztem elég élettapasztalattal ahhoz, hogy megértsem az emberi önzés, korlátoltság, jellemtelenség stb. mindent átható áradatát.

Ez az időszak volt az ún. fordulat éve, Rákosi meghirdette a proletárdiktatúrát, majd végbement a teljes hatalomátvétel. Ennek létrejöttét nem vázolom, az már történelem, a történészek dolga minősíteni. (Más kérdés, hogy az elmúlt évek tapasztalatai alapján úgy látom, hogy még neves történészek is az aktuális poli ikai elvárásoknak megfelelően hajlamosak a történelmi események értékelésére.) A magam részéről úgy láttam, hogy – bár számos kérdéssel kapcsolatban voltak komoly aggályaim (kitelepítések, egyszemélyes üzletek államosítása, erőltetett kölcsönjegyzések stb.) –

az ország fejlődik, a termelés évről-évre növekedik, az ország népe kulturálódik. Ez utóbbit egy „ isztán” pes i polgár nyilvánvalóan nem észlelte nagyon markánsan, én azonban – mint munkaszolgálatos –

két évig zsellérek, summások között éltem és láttam e nagy réteg elképesztő primi ivitását, most viszont azt láttam, hogy a zsellérek ai, lányai tanulnak, nem egyből orvos, mérnök, felsőfokú végzettségű ember lesz. Úgy láttam tehát, hogy az említett aggályok a fejlődés velejárói, a szocializmus gyerekbetegségei, amelyeket idővel le fogunk tudni küzdeni. (Zárójelben írom, hogy ebben az időben a sztálini törvénytelenségekről semmit sem tudtunk. Ezeket el sem lehetett képzelni. Többször feltettem már magamnak a kérdést, hogy lehetett volna-e annyi fantáziám, hogy a Sztálin és csatlósai által

elkövetett törvénytelenségeket, bűnöket elképzeljem, „feltételezzem”, és mindig oda lyukadok ki, hogy nem.) Megerősítette ezt a véleményt az a kétségtelen tény, hogy erre a korra kétségtelenül a szocializmus világméretű előretörése volt jellemző, egymás után jöttek létre az európai szocialista országok, ezt követte Kínában és egyebütt a kommunizmus előretörése, a forradalmi mozgalmak az egész világon erősödőben voltak. Kialakulóban volt a „világkapitalizmus”

ellensúlyozására alkalmas erő, a szocialista országok tábora. Azt is tudomásul kellett vennem, hogy – mint minden nagy társadalmi változás esetén – sok alkalmatlan, gerinctelen ember pozícióhoz jutott, visszaélt valódi vagy képzelt hatalmával, de hát a 25 éves Horthy rendszer alatt a kommunistáknak igazán nem volt lehetőségük megfelelő káderek képzésére. Olyan embereket kellett pozícióba juttatni, akik egyáltalán adódtak. Úgy gondoltam, hogy majd lassan kialakul egy új, a vezetésre valóban alkalmas vezető

gárda. Az egész világpoli ikai helyzet igen feszült volt. Ez az időszak volt az úgynevezett hidegháborús korszak; a kapitalista és szocialista országok éles szembenállásának, a határok elaknásításának, lezárásának korszaka.

Mivel eközben szorgalmasan dolgoztam a Kórbonctani Intézetben, szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy jó patológus vált belőlem.

1948 őszén azonban, vagy talán kicsit később – már nem emlékszem pontosan – váratlanul úgy éreztem, hogy teljes tes i és szellemi apá ia vesz rajtam erőt, csak tengtem-lengtem az intézetben. Nem értettem a dolgot, hogy mi történt velem. Néhány nap után hirtelen besárgultam, szinte megnyugodtam, hogy megvan állapotom magyarázata. Mai tudásommal nyilvánvaló, hogy boncolás során szerezem a hepa i ist, de ebben az időben a „sárgaság” még nem számított fertőző betegségnek. Otthon feküdtem, és Dolly adott egy intravénás N-vitamin injekciót. Ettől egy félelmetes, ún. nitritoid krízist kaptam. Szerencsére hamar elmúlt, de olyan ijesztő volt, hogy azonnali kórházi kezelés mellett döntöttünk.

Mivel – mint említettem – a sárgaság ebben az időben még nem számított fertőző betegségnek, a Rusznyák klinikára feküdtem be.

Ennek a klinikának szinte minden tanársegédje később professzor lett. Én Magyar Imre osztályára feküdtem be (róla halála után kórházat neveztek el). Magyar Imre jól ismert már, részben a

boncolások során találkoztunk, részben a medikusok tudományos szakkörében, amelynek ő volt a medikusok által választott elnöke; és amely szakkörben szintén tartottam már előadást. (Érdekességként írom le, hogy egy alkalommal a szakkör összejövetele egybeesett a Belgyógyász Társaság tudományos ülésével, Magyar Imre a mi szakkörünkre jött el ekkor, mondván, hogy itt érdekesebb, nívósabb előadásokat hallhat). A sárgaságot ebben az időben a diétán kívül epeszondázással, mikrotranszfúziókkal ke zelték. Mivel igen erős garatre lexem van, a szondázás erős öklendezéssel járt. Mondtam is Magyarnak, hogy minek kínoznak evvel, hiszen mindketten tudjuk, hogy nem ér semmit. Jellemző Magyarra, hogy ezt nevetve tudomásul vette. Egy hét múlva azonban szabadságra ment, és az őt helyettesítő

Petrányi Gyula (később szintén neves professzor és akadémikus lett) már nem ismert tréfát, naponta szondáztatott. Ebben az időben még közpon i vérellátás sem volt, direkt transzfúziókat adtak. Apám vércsoportja egybeesett az enyémmel (0), ő adott vért egy akkor importált svájci apparátus alkalmazásával. Ennek az lett a következménye, hogy apám is – pontosan 3 hét múlva – besárgult, szerencsére az ő betegsége az enyémnél lényegesen enyhébb lefolyású volt. Végül is mindketten teljesen rendbejöttünk. (Magyar évek múlva feldolgozta hepa i ises anyagát és örömmel közölte, hogy nálam a betegségnek semmiféle késői következménye nem jelentkezett).

Intéze i elfoglaltságom miatt a harmadik év után már csak kevés egyetemi előadásra jártam, a legjobbakra (pl. Rusznyák szenzációs előadásaira), valamint azokra, amelyeket medikus jegyzetkészítés céljából gyorsírással rögzítettem (hiszen továbbra is részben ebből, részben angol nyelvórák adásából éltem), így pl. Horányi Béla elme-és ideggyógyásza i, Gegesi Kiss Pál gyermekgyógyásza i előadásaira.

Igaz, Horányi előadásaira a gyorsírástól függetlenül is elmentem volna, mivel ezek ugyancsak szenzációsak voltak; fantasz ikusan érdekes, izgalmas eseteket gyűjtött össze, hogy bemutathassa a medikusoknak. Gegesi Kiss előadásai is jók voltak, ezekre a gyakori katalógusok (névsorolvasás) miatt is el kellett járni. Más előadásokon alig vettem részt. A szigorlatok, kollokviumok letétele nem jelentett komoly problémát, bár ezek nagy idegfeszültséggel jártak.

Szerencsére nagyon könnyen és gyorsan tanultam. Sajátos

módszerem volt. Soha nem voltam képes fejezetenként tanulni (magolni). Mindig az egész anyagot akartam látni, ezért a tankönyveket,

jegyzeteket

gyelmesen

végigolvastam,

a

könnyebbeket kétszer, a nehezebbeket háromszor-négyszer. Még a legnehezebb vizsgaidőszakban sem tanultam napi 4-5 óránál többet, azt is megszakításokkal. Igaz, rendkívül koncentráltan végeztem az olvasást. Szerencsére nagyon jó vizsgázó voltam; az izgulás, lámpaláz mindig csak addig tartott, amíg magára a vizsgára sor került, felelés közben mindig nagyon határozott, magabiztos voltam, így nagyon jó benyomást keltettem. Szinte valamennyi vizsgámat kitűnően tettem le, csak egy-egy jó osztályzat került az indexembe.

Egy-két emlékezetesebb szigorlatom történetét röviden leírom.

Döntő fontosságú volt számomra a kórbonctan szigorlat, hiszen már az intézetben dolgozva kínos lett volna egy nem egészen kiemelkedő

felelet. Kitűnően sikerült, Baló meg volt elégedve. Érdekes volt belgyógyásza i szigorlatom. Maga Rusznyák szigorlatoztatott. Ő arról volt híres, hogy egy-két perc alatt megbuktatott medikusokat, de ezt olyan kedvesen csinálta, hogy még meg is köszönték neki. Először szóbelileg kérdezett, itt nagyon értelmesnek bizonyultam, ami nagy szerencse volt, mivel utána egy beteg lépnek a határait kellett megállapítanom. Ehhez a beteget oldalára kell fordítani, az én betegem viszont olyan súlyos állapotban volt, hogy egyszerűen attól féltem, ha oldalára fordítom, belehal. Ennek az lett a következménye, hogy igencsak tévesen rajzoltam meg a lép határait. Rusznyák ellenőrizte,

megállapította

tévedésemet,

de

szerencsémre

általánosított, mondván: kopogtatni egyikőtök sem tud rendesen. Így aztán megúsztam egy jóval. A legérdekesebb talán szemésze i szigorlatom volt. Két tanszék volt, Nónay és Horay professzoroké. A medikusok fele az egyik, fele a másik professzorhoz lett beosztva.

Nónaynál rendesen meg kellett tanulni a szemészetet, Horaynál elég volt egy 30-40 oldalas kis kompendiumot bevágni. Ennek az lett a következménye, hogy a Nónayhoz beosztottak jelentős része is valahogy átügyeskedte magát Horayhoz. Én szintén Nónay hallgató voltam, intézete szomszédos volt a kórbonctannal, ezért lusta voltam Horayhoz átjárni, gondoltam, menni fog a szigorlatom Nónaynál is.

Eljött a szigorlat ideje. Nónay felkészült tíz szigorló vizsgáztatására, ezzel szemben egyedül én jelentem meg (a többiek átügyeskedték

magukat Horayhoz). A professzor ettől igencsak haragos lett és én lettem az áldozat, tíz emberre kalkulált idejét velem töltötte. Együtt vizsgáltunk betegeket, részt kellett vennem műtétjeiben, órákon át faggatott, végül kimondta, hogy: jó. Elővéve indexemet látta, hogy a jegyeim kitűnőek, ezért azt mondta, hogy akkor folytatjuk. Már teljesen el voltam csigázva, beugratós kérdéseket is feltett, végeredményként maradt a jó.

A több éves szigorlatozások során hihetetlen ru inra lehe tett szert tenni. A két zárószigorlatra (törvényszéki orvostan, közegészségtan) már úgy mentem el, hogy egyáltalán nem készültem. A törvényszéki orvostan lényegében kórbonctanból és jogi ismeretekből áll. A kórbonctan nem okozhatott problémát, jogból majd csak mondok valamit – gondoltam. Így is történt; kórbonctanból brillíroztam, jogból nem tudtam semmit. Szerencsére Incze prof. jól ismert már a Patológus Társaság üléseiről, ezért látva jogi tudatlanságomat megkérdezte, hogy fontos-e számomra a jeles, hogy a végén “summa cum laude” jelzéssel kapjam meg diplomámat. Kedvesen közöltem, hogy fontos, mire megadta a jelest. A közegészségtan tanára Dabis László volt. Egyetlen előadásán nem vettem részt, csak a párttaggyűlésekről ismertem, mivel egy alapszervezethez tartoztunk.

Ha megkérdezte volna vizsgámon, hogy könyv van-e, vagy jegyzet, arra sem tudtam volna felelni. Szerencsére egy nagyon általános kérdést kaptam, amire levágtam egy halandzsa szöveget, így kaptam egy jót, ami már tökéletesen elég volt ahhoz, hogy végül “summa cum laude” jelzésű diplomát kapjak (nem mintha ennek bármilyen jelentősége lett volna a későbbiekben). Általában Dollyval egy időben vizsgáztunk.

Ő

nálam

sokkal

szorgalmasabban

tanult,

vizsgaidőszakban 10-12 órákat is könyvvel a kezében töltött. Ő is igen jó eredménnyel tette le vizsgáit. Egyedül ideggyógyászatból féltettem, ez valahogy nem feküdt neki. Nem is mertem elmenni e vizsgájára.

Valóban ez lett legsikertelenebb szigorlata, de azért ezen is túljutott sikeresen.

Közben családi életünk zavartalan volt, gyereket egyelőre nem akartunk, megfelelően védekeztünk. A családon belül 1949-ben Valiék váratlan disszidálása volt a szenzáció. Az nyilvánvaló volt, hogy Pista sógorom sehogyan sem tudja a “kommunista” rendszert tolerálni, vasárnaponkén i élénk vitáinkat már említettem,

disszidálásuk mégis váratlanul érte a családot. Rövid idő alatt sikerült Kanadába kerülniük, ott csak Pista folytatta (újrakezdte) orvosi tanulmányait, míg Vali laboratóriumi asszisztensként dolgozott. Pistának volt az USA-ban egy jól szituált orvos nagybátyja, tudomásom szerint ő segítette őket anyagilag. Persze, egy ilyen disszidálás a családon belül ebben az időben az itt maradók számára azt jelentette, hogy kissé “gyanússá” válhattak. Szerencsére számunkra nem jelentett a későbbiekben ez az ügy semmiféle hátrányt.

Körülbelül ugyanerre az időre esett a Tito-ügy, majd ennek hazai folyományai. Mindkettő hallatlanul megrázta a közvéleményt, természetesen engem is. Nagyon nehéz volt elhinni, hogy a nemzetközi munkásmozgalom ilyen kiemelkedő személyiségei az

“imperializmus ügynökeivé” váltak. A médiumokban velük szemben eluralkodó hang (láncos kutya stb.) is erős ellenszenvet keltett bennem. Amikor azonban a rádióban saját fülemmel hallottam Rajk

“beismerő vallomását”, elfogadhatóvá vált számomra a dolog.

Medikusként sem tudtam elképzelni, hogy vannak olyan orvosi-pszichikai eszközök, amelyek segítségével ilyen kiemelkedő

személyiségeket hamis vallomásra lehet bírni. Valahogy lassan hozzászoktunk ahhoz a gondolathoz, hogy a munkásmozgalom története az árulások története is. Minden szempontból izgalmas, érdekes évek voltak ezek. Úgy láttam, hogy minden nehézség, általam is primitív hülyeségnek tartott néhány ügy ellenére töretlenül fejlődik az ország. A forint viszonylag stabil maradt, az ország iparosodott, kulturálódott a hidegháborús viszonyok ellenére. 1949-ben én is díjas demonstrátor lettem még medikusként, havi 500 Ft.

zetéssel. Ez az összeg ma nevetségesnek tűnik, de abban az időben komoly pénzt jelentett (a havi házbér p1. 40-50 Ft volt). Nem voltak már szorító anyagi gondjaim, ha a polgári jólét állapotától messze voltam is.

Így aztán eljött 1950 nyara, amikor egyetemi tanulmányaink végére értünk. Következett életem egyik nagy eseménye, amikor nejemmel együtt doktorrá avattak. Az orvosi kar ekkor még nem volt önálló egyetem, a budapes i (volt Pázmány Péter) egyetem fakultása volt, így természetesen az avatási ünnepségre is az egyetem közpon i aulájában került sor. Régi szokás szerint az egyik avatandó olvasta

la inul a hippokratészi esküt, amit aztán a többiek utánamondtak.

Nagy meg iszteltetés volt számomra, hogy végül is én lehettem az a doktorjelölt, aki az esküt felolvasta. Felejthetetlen maradt számomra ez az esemény. Anyám is, Apám is részt vehetett az ünnepségen, és büszkék voltak, hogy uk dr. Földes István lett.

Doktori avatásunk után röviddel Baló mindkettőnket egye temi tanársegéddé neveztetett ki, ami már 1000 Ft fölöt i zetéssel járt. Ez a korai kinevezés mai szemmel ugyancsak érthetetlennek tűnhet, hiszen egy tanársegédi cím és beosztás már komoly rangot jelentett.

Ennek megértéséhez tudni kell, hogy a háború következményeként egyszerűen kiesett az ún. középkorú réteg. Nem volt idősebb kolléga, akit ki lehetett volna nevezni. Ez számunkra jó is volt, meg rossz is. Jó volt annyiban, hogy valóban igen gyorsan lehetett előbbre jutni a rangsorban, rossz volt viszont annyiban, hogy lényegében autodidakta módon kellett a szakmát elsajátítani, mert nem állt rendelkezésre az az idősebb generáció, akiktől tanulni lehetett volna.

A professzor igen messze volt tőlünk, tőle közvetlenül tanulni nemigen lehetett. Az intézetben változatlanul igen élénk munka folyt. Az elastáze felfedezése nemzetközileg elismert felfedezéssé vált, így szükségszerű lett hazai elismerése is. A konkurens professzorok (Zalka, Kellner) persze igencsak irigyek voltak, annál is inkább, mert az ő nemzetközi tekintélyük amúgy sem volt Balóéhoz hasonlítható.

Poli ikai befolyásukkal elérték, hogy Baló helyett feleségének, Banga Ilonának ítéljék oda az elastáze felfedezéséért a megérdemelt Kossuth-díjat. Ez persze abszurd dolog volt, hiszen mi az intézetben személyesen tapasztaltuk, hogy az egész munkát Baló iniciálta és irányította, hiszen eleinte mindnyájan (Banga is) eltévelyedésnek véltük az érdarabkák hasnyálmirigy-kivonatba történő lógatását.

Banga becsületére válik, hogy a Kossuth díjat nem fogadta el, nem vette át. Egy-két év múltán azután együtt kapták meg a Kossuth díjat.

Tanársegédként fő feladatom a bonctermi munka ellenőrzése, szervezése volt. Magam is rengeteget boncoltam, evvel sokat tanultam. Ebben az időben a klinikus professzorok is gyakran végignézték az érdekesebbnek tartott eseteik boncolását. A gyerekgyógyász Petényi professzor soha meg nem szólalt boncolás közben, majd a végén félrevonult Balóval és egymás között sustorogtak. Annál hangosabb volt a belgyógyász Haynal Imre

professzor. Már amikor az egyetem kertjén át közeledett az intézethez sleppjével, harsogott az udvar. Adjunktusát, a később neves onkológus klinikust, Sellei Kamillót utasította, hogy meg ne mukkanjon boncolás közben, mert kiderülne, hogy ostoba. Az egyik boncolás közben hirtelen megálljt kiáltott, és közölte, hogy korszakos bejelentése van. Mindenki kíváncsian várta, hogy mit fog mondani. A hirtelen támadt csöndben, a megfelelő hatásszünet után bejelentette, hogy Csiki tanár úr (a magával hozott bakteriológus) feltalálta, hogyan lehet egyszerre pipettázni és cigarettázni. Emlékezetes maradt egy, a fogásza i klinikáról boncolásra került anyag, annál is inkább, mivel erről a klinikáról egyébként soha nem került hozzánk cadaver (holttest). A középkorú fér teste tele volt tró kus fekélyekkel. Semmi anatómiai okát nem tudtuk megtalálni. Végül Baló azt mondta, nézzük csak meg a szokásosnál lejjebb a gerincvelőt. Megoldódott a rejtély, a betegnek syringomyeliája volt, vagyis az a betegsége, amiben Mucius Scaevola szenvedett, aki nyilvánvalóan azért tudta tűzbe tenni kezét, mert betegsége miatt nem érzett fájdalmat.

A boncolásokon kívül továbbra is tanulókört vezettem, tanítványaim közül a későbbiekben többen komoly karriert futottak be, például a már említett Juhász Jenő kórboncnok professzor lett, Fodor Tamás mikrobiológus főorvos, Osváth Pál professzor nagydoktor gyermekgyógyász, Daubner Kornél pedig sebész főorvos.

Büszke vagyok rájuk. Körülbelül ebben az időben írtuk atal intéze i dolgozóként a hiánypótló kórbonctan-jegyzetet. Magam az érrendszer és a máj patológiáját írtam. Ennek a jegyzetnek (amely Baló tantermi előadásai alapján készült) felhasználásáva1 írta meg Baló rövidesen kétkötetes kórbonctan tankönyvét, amely szerintem mind a mai napig a legjobb magyar nyelvű kórbonctan tankönyv (bár persze az azóta felfedezett új dolgok nem szerepelhetnek benne).

Örömömre szolgált, hogy ebben Baló – mások mellett – engem is köszönettel illetett. A sokkal később megjelent Endes féle Pathológiában is kaptam hasonló elismerést. Minden rendben ment tehát az intézetben, jó kollegiális kapcsolat alakult ki a munkatársak között. Az akkori szokásoknak megfelelően (ezt a vendégként néhány évig hazánkban dolgozó Borisz Petrovszkij, kiváló sebészprofesszor vezette be, aki később évekig a Szovjetunió egészségügyi minisztere

volt) minden reggel úgynevezett eligazításon találkozott a diplomás személyzet, ahol röviden megbeszéltük az aktuális ügyeket, a napi feladatokat. Emlékszem, hogy egy alkalommal Péró Csaba adjunktus referálta, hogy leirat érkezett az újjáalakult Tudományos Akadémiától, hogy azonnal jelentsük, kik a kutatók az intézetben. Ez azért volt izgalmas kérdés, mivel az a naiv hír terjedt el, hogy (szovjet példára) a kutatók a jövőben különleges elbánásban fognak részesülni. Péró kérte Baló állásfoglalását, hogy válaszolni tudjon.

Jellemző Balóra, hogy a következő módon válaszolt: ”Tudják, ki a kutató? Aki kutat!” Ezzel az ügyet a maga részéről elintézettnek tekintette. (Természetesen a különleges elbánásból a későbbiekben semmi sem lett).

Ilyen körülmények között váratlan esemény történt 1950 késő

őszén. Péró Csaba, intézetünk kiváló adjunktusa velem, mint az intézet akkori pártbizalmijával, közölte, hogy kilép a kommunista pártból és átnyújtotta piros tagsági könyvét. Ez mai szemmel nézve nem számít rendkívüli eseménynek, abban az időben (amikor a koreai háború kezdődött) azonban szinte elképzelhetetlen dolog volt.

Teljesen elképedtem, és próbáltam magyarázatot kérni, kértem, hogy fontolja meg lépését, mert súlyos következményei lehetnek. Péró hajthatatlan volt, és magyarázatot sem adott. Nem tehettem mást, átmentem az egyetem párt itkárához (ha jól emlékszem, egy Füzi nevű, egykori kiváló futballista volt), és jelentettem az esetet. Pérót azonnali hatállyal eltávolították az intézetből, néhány nap alatt Budapestet is el kellett hagynia (addig bent lakott az intézetben). Ha jól emlékszem, Nagykanizsára került, és ott dolgozott haláláig főorvosként.

Az intézet tehát vezető-helyettes nélkül maradt. Áthívattak a pártbizottságra, és megkérdezték, kit javasolok adjunktus nak.

Elmondtam, hogy az intézetben 5-6 magamfajta (tehát egészen friss diplomával rendelkező) tanársegéd van, akiknek még szakorvosi képesítésük sincs, elegendő tapasztalatuk sem lehet, és hogy a magam részéről abszurdnak tartom, hogy ezek közül legyen valaki adjunktus. Javasoltam, hogy egy idősebb, tapasztaltabb kórboncnokot keressenek. A probléma az, hogy ilyen kolléga nemigen áll rendelkezésre. Én Radnai Bélát tartanám alkalmasnak, aki amúgy is aktívan részt vesz az intézet oktató munkájában, ám

attól tartok, hogy nem fogja vállalni az adjunktusi állást, hiszen önálló főorvos a László kórházban, Balóval viszont nem könnyű

kijönni. Szépen megköszönték javaslatomat, és azt mondták, hogy annak alapján folytatnak majd tárgyalásokat. Rövid idő múlva ismét hívattak, és közölték: tárgyaltak Radnaival, sejtésem valósnak bizonyult, nem vállalja a kinevezést. Ezek után megkérdezték, hogy akkor most mit javasolok. Elmondtam, hogy változatlanul abszurdnak tartom, hogy pár hónapos diplomával valaki az ország első kórbonctani intézetének adjunktusa legyen, a kényszerhelyzetre tekintettel bízzák meg az egyik i ú tanársegédet (természetesen a professzor jóváhagyásával) az adjunktusi teendők ideiglenes ellátásával, amíg valahogy megoldódik a kérdés. Ezzel kapcsolatban azt a kérésemet is kifejeztem, hogy ez a megbízott semmi esetre sem legyek én, mivel nem szeretném, ha az a látszat merülne fel, miszerint párttagságomat, jelenlegi pártmegbízot i beosztásomat szakmai ugródeszkaként használtam fel karrierem érdekében.

Megint megköszönték javaslatomat, és nagyon jó lelkiismerettel távoztam. Hosszú napokig nem történt semmi, nyugodtan dolgoztunk, míg egy napon ebédelés közben odajött hozzám Füzi elvtárs (a közpon i párt itkár) és harsány hangon odavetette: gratulálok, te leszel az adjunktus. Tátva maradt a szám, egy szót sem nyögtem ki. Természetesen Füzi bejelentését többen hallották, így az nem maradt itokban. Az intézetben – úgy éreztem – megindult az ilyenkor szokásos suttogás-buttogás, néhányan elkezdtek hízelegni stb. Magam nem vettem tudomásul a dolgot, rendben végeztem munkámat. Ismét eltelt néhány hét, nem történt semmi, míg az egyik napon Banga vegyész tanársegéde, Nowotny Alajos (Pubi) odajött hozzám, és megrökönyödve közölte: hallottad, Róna Gyuri lesz az adjunktus. Ez a közlés (Füzi bejelentése után) engem is megdöbbentett, hiszen ez azt jelentette, hogy Baló a pártbizottság javaslata ellenére sem akart engem adjunktusnak, és Rónát alkudta ki. Ennek nem értettem a magyarázatát, de tudomásul vettem.

(Állítom, hogy Rónánál népszerűbb voltam az intézetben a munkatársak körében). Rónával különben jó bará i viszonyban voltunk, többször járt lakásunkban, én tanítottam – mint teljesen kezdőt – angol nyelvre. Fantasz ikusan szorgalmas ember volt, napok alatt képes volt vastag könyveket bevágni. Nem sokkal Nowotny Pubi

bejelentése után Rónával együtt hivattak a pártbizottságra, ott közölték, hogy Róna lesz a megbízott adjunktus, engem megkértek, hogy szakmailag és poli ikailag támogassam az intézetben Róna munkáját. Ezt természetesen megígértem, és iszta lelkiismerettel írhatom le, hogy ígéretemet be is tartottam. Szorgalmasan dolgoztam tovább, mint azelőtt, bár eléggé lehetetlen helyzetbe kerültem, hiszen Füzi bejelentése után mindenképpen az volt kifelé a látszat, hogy a pártbizottság nyomása ellenére sem tudott Baló szakmailag elfogadni, holott egyáltalán nem erről volt szó. Kicsit keserű szájízzel végeztem tehát a munkámat, de egyáltalán nem gondoltam ekkor még arra, hogy rövid időn belül megválok az intézettől. Néhány hét múlva azonban azt kellett éreznem, hogy valahogy megváltozott körülöttem a világ, mintha légüres térbe kerültem volna. Elmondtam ezt Lapis Karcsi évfolyamtárs-kollégámnak, aki utánam lett az intézet pártbizalmija. Meglepetésemre azt mondta, hogy valóban van alapja érzésemnek, rendkívül súlyos vádak merültek fel ellenem.

Kérdeztem, hogy mik ezek a vádak, mire felsorolt vagy négy, teljesen elképesztő vádpontot. Nem emlékszem már valamennyire, de az egyik pl. az volt, hogy elmentem Ratkó Anna miniszterasszonyhoz, hogy elintézzem, Rónát ne nevezzék ki adjunktusnak. Mondanom sem kell, hogy életemben soha nem láttam, nem találkoztam személyesen Ratkóval, így nem is tárgyalhattam vele. A többi vádpont is hasonló abszurditásokat tartalmazott. Hallatlan haragra gerjedtem és követeltem, hogy a pártszervezet soron kívül, azonnal vizsgálja ki ezt az ügyet. Ez rövid időn belül meg is történt, a vizsgálat alapján kimondatott, hogy a vádaknak semmi alapja nincs! Ez bizonyos elégtételt jelentett számomra, de az igazság az, hogy a történtek után már nem maradt sok kedvem a további intéze i munkához. Azt nem tudtam meg a későbbiekben sem, kitől származtak az említett vádak.

Jól ismertek már az egyetemen, könnyen el tudtam volna helyezkedni más intézetben, de nem tehettem, mivel az lett volna a megítélés, hogy megsértődtem, hogy nem én lettem a megbízott adjunktus.

Ennek még a látszatát is kerülni akartam, gondoltam, majdcsak lassan megoldódnak a problémák. Végeztem tehát tovább bonctermi tanársegédi munkámat, vezettem tanulóköreimet, folytattam a kutatómunkát. Az esetleg szakember olvasó számára jegyzem meg, hogy az akkori boncolási anyag lényegesen különbözött a maitól;

jóformán nem volt olyan nap, hogy ne lett volna a boncoltak között egy-egy miliaris tuberculosis, vagy a gyerekek között meningi is basilaris tuberculosa. Utóbbiakat már kezdték streptomycinnel kezelni, ennek eredményeként hatalmas hydrocephalusok (vízfejek) ala kultak ki. Soha nem fogom elfelejteni, a bonctermi raktárban tízesével sorakozó formalinos edényeket, bennük az említett hydrocephal agyakkal. Azóta sem tudok agyvelőt enni! Rengeteg volt a boncolásra kerülő macerált, koraszülött magzat is. Éreztem azonban, hogy már nem leszek hosszú ideig az intézetben.

Ugyancsak zárójelben írom, hogy az említett Lapis Karcsival is igen jó, bará i viszonyban voltam. Nagyon szorgalmas, rendes, tehetséges ú volt, de mivel “népi kádernek” számított, jóformán nem hagyták szakmailag dolgozni, számos pártfeladattal bízták meg; népi kollégium igazgatója, majd személyze i megbízott stb. Így nem egyszer magam mellé ültettem, és néhány metszetet közösen tanulmányoztunk, hogy azért szakmailag is fejlődjék. Később komoly karriert futott be, egyetemi tanár, akadémikus lett. Doktori értekezésének egyik opponense voltam (én már akkor nagydoktor voltam). Mind a mai napig igen jó bará i kapcsolatban vagyunk.

Megérzésem hamarosan valósnak bizonyult, jó alkalom kínálkozott, hogy a sértődés látszata nélkül, emelt fővel távozhassak az intézetből. 1950 végén hirdették meg ugyanis Magyarországon szovjet mintára az aspirantúra bevezetését, és kiírták a pályázatot kórbonctanra is. Az aspirantúra célja az volt, hogy kiválasszanak tehetségesnek tartott i ú diplomásokat, akiknek három évig az volt a feladatuk, hogy aspiránsvezetőjük irányításával kizárólag szakmai, tudományos kérdésekkel foglalkozzanak, hogy önálló, választott szakterületüket kiválóan ismerő tudóssá (kandidátussá) fejlődjenek.

A három év alatt vizsgákon kellett beszámolni tudásukról, majd a harmadik év végén kandidátusi értekezést (disszertációt) kellett benyújtani, amely önálló kutatáson alapuló új tudományos eredményeket

kellett

tartalmazzon.

Benyújtottam

tehát

pályázatomat. Felvételi bizottságom tagjai voltak Babics Antal és Straub F. Brúnó akadémikusok (többek között). A beszélgetés során szakmailag, poli ikailag egyaránt kiválóan alkalmasnak ítéltettem.

Kiderült azonban, hogy egyetlen kórbonctani aspiráns felvételére van lehetőség, még pedig Debrecenben, az akkor még ott működő

Kellner Béla akadémikus mellett. Közöltem, hogy semmiképpen sem tudok Debrecenbe menni, az ottani aspirantúrát nem tudom vállalni.

Erre megkérdezték, hogy Lapis Károlyt alkalmasnak tartom-e az aspirantúrára, mivel ő is pályázott. Melegen beajánlottam, mondtam, hogy ez nagyon jó megoldás lenne, mivel tehetséges atalember, csak Pesten annyi poli ikai feladatot kapott, hogy nem maradhatott elég energiája a szakmai munkához. Lapis meg is kapta az aspirantúrát, és leköltözött három évre Debrecenbe. Velem viszont közölték, hogy számomra is lenne megoldás. Elmondták, hogy nemrégen jött haza a Szovjetunióból Havas András, aki most az Országos Közegészségügyi Intézet (OKI) főigazgatója, tuberculosis patológia tárgykörből az ő

irányításával is szerveznek egy aspirantúrát. Magyarországon –

mondták – nincs megfelelő elméle i tuberculosis-kutatás, holott az igen fontos lenne, mivel a tbc a legfontosabb népbetegség. Az aspiránsnak az lenne a feladata, hogy az elméle i tbc-kutatást a későbbiekben bevezesse, és magas szintre emelje. Ez igencsak szép, csábító feladatnak hangzott. Az igazság az volt, hogy a Kórbonctani Intézetben érpatológiával foglalkoztam, a tuberculosis volt az a terület, amit talán legkevésbé kedveltem. Havas Andrást nem ismertem, addig nem is hallottam róla. Csábító volt viszont, hogy akkor elsőként lenni aspiránsnak komoly meg iszteltetésnek számított, és az alkalom kiváló volt abból a szempontból is, hogy elég lehetetlen helyzetem a Kórbonctani Intézetben végre isztességes módon megszűnjön. Elvállaltam tehát némi töprengés után a felajánlott aspirantúrát, amit el is nyertem 1951 január 1-i hatállyal.

Ez megint új fejezetet nyitott életemben. Mielőtt azonban ezen új fejezettel kapcsolatos emlékeimet papírra vetném, az egész akkori korszakra jellemző kis epizódot szeretnék megörökíteni.

Ötödéves orvostanhallgató vagy talán már szigorló orvos lehettem, amikor váratlanul idézést kaptam a kerüle i (Hársfa utcai) rendőrkapitányságra. Pontosan megjelentem, és az íróasztal mögött ülő rendőr iszt – adataim felvétele után – megkérdezte, hogy ismerem-e Horányi professzort. Mondtam, hogy igen, hiszen professzorom volt. Ezután megkérdezte, hogy ismerem-e elme- és ideggyógyásza i jegyzetét? Erre is mondtam, hogy igen, hiszen Horányi előadásai alapján én írtam gyorsírással, majd a Medikus Kör jegyzetként kiadta. Ezután megkérdezte, hogy mi a véleményem róla,

reakciós ideológia alapján készült-e a jegyzet? Erre azt kérdeztem: bocsánat, hogy kerül ez a kérdés ide? Erre azt válaszolta: ha nem tudná az elvtárs, X.Y. államvédelmi őrnagy vagyok. Mire én: pardon, ezt nem tudhattam, majd kérdésre válaszolva elmagyaráztam, hogy most, az ún. Pavlov vita után már könnyű állást foglalni, hiszen Horányi tényleg mondott egyet s mást az ember veleszületett agresszív ösztöneiről, meg hasonlókat, de előadása idején ezek a kérdések nem voltak egyértelműek, így megítélésem szerint ezek alapján nem lehet Horányit reakciós lozó a terjesztésével vádolni.

Ezt látszólag tudomásul vette, és megkérdezte, rendelkezésére tudnék-e egy Horányi jegyzetet bocsátani. Igenlő válaszomra arra utasított, hogy a Rottenbiller és Damjanich utca sarkán du. fél háromkor legyek ott a jegyzettel, érte fog jönni. Azóta várom!

Év izedek múltán az Akadémia Tudós Klubjában összetalálkoztam Horányival, elmeséltem neki, hogy 1949-ben vagy 50-ben csaknem bajba kerültem jegyzete miatt. Elmondta, hogy neki is kellemetlenkedtek, de szerencsére végül nem lett nagyobb baj a dologból.

Aspiráns éveim (1951—1954) Aspiráns lettem tehát 1951 január elsejétől. Manapság gyakran szinte evidenciaként mondogatják, hogy a Párt saját kádereit anyagilag érdemtelen előnyökben részesítette. Ebből annyi igaz, hogy az aspirantúra egyik célja kétségtelenül az volt, hogy megbízható kommunista elkötelezettségű tudósokat képezzenek ki. Az anyagi előnyökkel kapcsolatban azonban az az igazság, hogy az egyetemen tanársegédként kb. 1500 Ft volt a zetésem. Ez aspiránsként havi 1000 Ft-ra “emelkedett”. Ennyit az érdemtelen anyagi előnyökről!

Leírom az első tíz orvos-aspiráns névsorát: Stark Ervin, Hollán Zsuzsa, Alföldi Lajos, Lapis Károly, Kele i Tamás, Ács György, Berentei György, Keszler Pál, Feuer György és jómagam. Hogy a választás nem volt éppen rossz, azt igazolja, hogy a felsorolt első hat személy a későbbiekben akadémikus lett és a további négy is elismert egyetemi professzor.

Január elején jelentkeztem az OKI-ban Havas András főigazgatónál, aki aspiránsvezetőmnek lett kijelölve. Egy nagyon kedves, barátságos, 50 év körüli joviális bácsit ismertem meg. Az első perctől kezdve nyilvánvaló volt, hogy kölcsönös szimpá iát érzünk egymás iránt. Havast az is megnyugtatta, hogy rövid beszélgetés után látta, nem abszolút kezdővel, hanem jól felkészült, már elég tapasztalt patológussal van dolga, aki önálló gondolkodásra és tudományos munkára képes, hiszen már közleményei is jelentek meg. Számára az is fontos volt, hogy beszélgetésünk alapján azt is tapasztalta, hogy meggyőződéses materialista, kommunista vagyok. Havas ugyanis a magyar szovjet emigrációból tért haza (1919 után került ki). A Szovjetunióban az ottani Akadémia moszkvai közpon i tbc-kutatóintézetében volt osztályvezető. Ott ugyan nem tartozott a főbb vezetők közé, de itthon abban az időben szovjet előélete komoly előnyt jelentett, és Akadémiánk levelező tagja lett. Kétségtelen, hogy Havas András nem tartozott az igazán nagy orvos-kutatók közé, ám hallatlan nagy általános műveltségű, igazi humanista embert ismertem meg benne. Emellett kiváló tudomány- és egészségügyi

szervező volt. Az ő főigazgatósága idején az OKI az ország egyik legjobban felszerelt tudományos intézetévé fejlődött. Ru in közegészségügyi intézetből céltudatosan egy magas színvonalú kutatóközpontot kívánt kialakítani. Alapelve az volt, hogy a korszerű

közegészségügyi módszereket az OKI-ban kell kifejleszteni, meghonosítani, majd a ru inmunkát a kialakítandó közegészségügyi-járványügyi állomásokon (Köjálok) kell alkalmazni. Ehhez a munkához meg tudta nyerni az OKI diplomás gárdáját. Ez egyáltalán nem volt könnyű feladat. Az OKI vezető munkatársainak tekintélyes része ugyanis korábban Rockefeller fellow volt (az OKI a Rockefeller alapítvány támogatásával létesült) és poli ikailag – enyhén szólva –

nemigen voltak a szocialista rendszer hívei. Havast emiatt komoly támadások is érték, hogy miért nem igyekszik megszabadulni reakciós kádereitől. Havas emberi nagyságára jellemző, hogy szemtől szembe kegyetlenül lehordta munkatársait poli ikai nézeteik miatt, a hátuk mögött – felfelé – viszont határozottan kiállt mellettük, megvédte őket. Személyes tapasztalataim szerint egyetlen kutatóját sem távolította el az intézetből, sőt ahol lehetett, elősegítette szakmai munkájuk fejlődését.

Ez a korszak szakmailag is igen nehéz volt, hiszen ekkor élte fénykorát a Pavlov, Liszenko, Lepesinszkája nevével fémjelzett időszak. Liszenko és Lepesinszkája esetében viszonylag egyszerűbbnek láttam a helyzetet, mivel ez a két ember – bár megítélésem szerint zseniálisan fogalmazták meg tanaikat –

egyszerűen tudományos szélhámos volt, akik habozás nélkül építettek elméleteket kitalált, senki által nem reprodukálható

“kutatási eredményekre“. Persze óriási károkat okoztak a biológia fejlődésének az egész szocialista táborban. Személy szerint nekem Liszenko és Lepesinszkája ezért nem is okozott különösebb problémát, különösen azután, hogy egy alkalommal a Tudományos Akadémián meghallgathattam a hazánkban tartózkodó Liszenko egy előadását. Ez megerősítette korábbi véleményemet, miszerint Liszenko egyáltalán nem tekinthető mérvadó természetkutatónak.

Egészen más (volt) a helyzet Pavlov esetében. Pavlov kétségtelenül zseniális kutató volt. A felsőbb idegműködésről írt munkái valóban zseniálisak, az általa kidolgozott feltételes re lexológia valóban hatalmas előrelépést jelent a felsőbb idegműködés megismerése felé.

Az már egészen más kérdés, hogy a szóban forgó korszakban Pavlov tanait számosan vulgarizálták, mindent az idegrendszer működésével igyekeztek megmagyarázni, és minden más szabályozó tényezőt mellékesnek, elhanyagolhatónak ítéltek. Ezért az abszurdumért azonban természetesen nem lehet Pavlovot felelőssé tenni, az ún. pavlovi nervizmus korszakában ő már régen nem élt.

Magam nem csupán nagyra becsültem Pavlov munkásságát, hanem a későbbiekben dolgoztam is feltételes re lexekkel, de erről majd később írok, mert ilyen irányú munkásságomat már aspirantúra utáni életemben fejtettem ki.

Havasnak az is nagyon tetszett, hogy mindjárt konkrét javaslattal éltem abban a vonatkozásban, hogy milyen témán dolgozzak a kandidátusi értekezéshez szükséges kutatómunkám során.

Megállapodtunk, hogy a közpon i idegrendszerre gyakorolt hatások vizsgálatát fogom végezni kísérletes tengerimalac-gümőkórban.

Mielőtt azonban ehhez hozzákezdenék, Havas szükségesnek tartotta, hogy megismerjem a tüdőgümőkór klinikumát, és elküldött rögtön három hónapra az első magyar tüdőgyógyász professzorhoz, id.

Kováts Ferenc tüdőklinikájára. Kováts Ferenc professzor kétségen kívül nagy egyéniség volt. Bozontos szemöldökű, inkább alacsony, mint középmagas ember, vidéki körorvosból lett az első magyar tüdőklinika megalapítója és professzora. Jóban volt Havassal, talán ezért is szeretettel fogadott. Saját ához, i . Kováts Ferenc magántanárhoz osztott be. Az i ú Kováts (Frecike) ugyancsak színes egyéniségnek bizonyult. Hallatlan művészi érzékkel rendelkezett, odakerülésemkor már dolgozott Zsebők Zoltánnal közös, később világsikert aratott könyvén, amelynek első kiadása német nyelven jelent

meg

„Röntgenanatomische

Grundlage

der

Lungenuntersuchung” címmel, és később számos kiadást ért meg egyéb nyelveken is. Rendkívül vidám, homo ludens típusú embernek ismertem meg. Maga a klinikum – érzésem szerint – sohasem érdekelte igazán, bár az akkoriban gyakran alkalmazott légmellel kapcsolatos szalagégetési beavatkozást művészi fokon alkalmazta.

Többször asszisztáltam neki és helyettesének, az ugyancsak kiváló Vargha Géza doktornak. Igazából azonban az úgynevezett – akkor még nem kiforrott és nem is de niált – morphometria érdekelte. Igen jó bará i viszony alakult ki közöttünk; ez akkor is megmaradt,

amikor az Országos Korányi Intézetben már én lettem egyik főnöke és tart a mai napig. A három hónap klinikai gyakorlat hamar eltelt, sikerült ezen idő alatt megismernem a tüdőklinikum alapjait, és azt hiszem, engem is megbecsültek, megszerettek a klinikán, látva alapos felkészültségemet és korrekt magatartásomat.

Visszatérve az OKI-ba, az A épület alagsorában elhelyezett és Szabó István által vezetett tbc bakteriológiai osztályon kaptam két kis helyiséget. Az egyiket dolgozószobának, a másikat – főleg –

morfológiai laboratóriumnak rendeztem be. Apostagi István személyében kaptam egy asszisztenst is, aki a szövettani metszeteket készítette, miután megtanítottam rá. Hozzákezdtem a tartós altatás és anaphylaxia hatása a kísérletes tuberculosisra című munkához.

Minden

erőfeszítésem

ellenére

Havas

mindössze

100

tengerimalacot bocsátott rendelkezésemre, többre anyagilag nem tellett. Kénytelen voltam az adott lehetőségekhez alkalmazkodni, és az adott kereteken belül a lehető legtöbbet kihozni. Közben rengeteget olvastam a szakirodalmat; azt hiszem, valóban jelentős tudásra, ismeretanyagra tettem szert. Aktívan részt vettem az OKI tudományos életében, a hetente tartott igen magas színvonalú referáló üléseken. Érett fejjel visszagondolva, ma szinte elképedek, milyen határozottsággal, fölényesen “oktattam ki” ezeken az üléseken nálam sokkal idősebb, tapasztaltabb jó nevű kutatókat, pl.

Erdős Lászlót, Fürész Istvánt ás másokat. Utóbbi (az OKI bakteriológiai osztályának akkori vezetője) később elmondta nekem, hogy valahogy tőlem nem vették rossznéven ezeket a “szakmai kioktatásokat”, nekem ez “jól állt”. Önkri ikusan azonban ma úgy látom, hogy kisebb mellénnyel kellett volna ezeket a szerepléseimet lebonyolítanom. Havasnak körülbelül két hetenként kellett beszámolnom arról, hogyan haladok a munkámmal, miket olvastam.

Ezek a beszámolók igen kellemes beszélgetések voltak. Közben aspiránstársaimmal is rendszeres kapcsolatban voltam, hiszen együtt jártunk a direkt számunkra szervezett ideológiai órákra és orosz nyelvtanfolyamokra. Különösen az utóbbiakra emlékszem szívesen. Egy mentőorvos tartotta az órákat (a nevére nem emlékszem), igen jó humorú ember volt; azt hiszem, életemben nem nevettem annyit, mint ezeken az orosz órákon. Annyit még erről, hogy azon kevesek közé tartozom, akiknek sikerült megtanulnia

valamennyire ezt a gazdag és szép nyelvet. Jól olvasok orosz szakirodalmat, és alacsony fokon beszélek is oroszul, ha muszáj.

Néhány orosz nyelvű e1őadást is tartottam életemben. Az ideológiai foglalkozások (dialek ikus és történelmi materializmus volt a tárgykör) is viszonylag magas színvonalúak voltak. Magam könnyen elsajátítottam a szükséges ismereteket. Elképesztő példáit lehetett időnként tapasztalni az akkori időkre jellemző ideológiai elfogultságnak; Hollán Zsuzsa például egy alkalomma1 kifejtette (soha nem felejtem el), hogy a Szovjetunió felsőbbrendűségét mutatja, hogy a II. világháborút a szovjet lakosság alig érezte meg. A józanabb kollégákban persze ez a kije1entés nem kis derültséget keltett. Az akkori elfogultságra ez jellemző példa, hiszen Hollán Zsuzsa a későbbiekben igazán nagy tudású tudóssá, akadémikussá fejlődött.

Általános mikrobiológiai tudásom, látóköröm fejlesztése érdekében arra is mód nyílott, hogy aspirantúrám első évében egy hónapot az OKI bakteriológiai és virológiai osztályán töltsek. Sokat tanultam így, látóköröm komolyan szélesedett. Ebben az időben alakította ki Havas a Magyar Mikrobiológiai Társaság létrehozásának feltételeit, amelynek első elnöke – ha jól emlékszem – a nagyhírű Manninger Rezső akadémikus lett, magam is az alapító tagok közé kerülhettem.

Gyorsan eltelt aspirantúrám első éve, az akkori szabályok értelmében az első év végén ún. kandidátusi elővizsgákat kellett letennem szakmai, nyelvi és ideológiai tárgyakból. Ezek semmi nehézséget nem okoztak.

Családi életem is közben zavartalan volt, lassan arra gondoltunk, hogy nincs akadálya a gyermek-nemzésnek, beszüntettük a védekezést, ám Dolly csak nem akart teherbe esni. Frigyesi professzor utódjához, Horn Bélához járt rendszeresen, aki megállapította, hogy méh hypoplasiája és retrof1exiója van. Dolly hősiesen tűrte a kezeléseket, de eredmény nem mutatkozott. Anyám – aki régebbről, még a Zsidókórházból ismerte az ugyancsak jó nevű Bársony Jenő

professzort – elvitte Bársonyhoz is. Ő nagyvonalúan belső vizsgálatot végzett, majd kijelentette, hogy kár minden próbálkozásért, itt soha nem lesz gyerek! Teljesen megdöbbentünk, hiszen egy gyermeket akaró atal orvosnak – az is lehet, hogy még csak szigorló volt –

megítélésem szerint ilyet még akkor sem szabad mondani, ha teljesen

biztos a véleményében. Kétségbeesésünkben felhívtam lakásán telefonon Frigyesi professzort, aki ekkor már pár éve nyugdíjban volt.

Bemutatkoztam, mondtam, hogy feleségemmel együtt utolsó évfolyamának hallgatói voltunk, szeretnénk iszteletünket tenni.

Rögtön adott egy időpontot, bűbájosan fogadott minket, elmondtuk problémánkat. Vizsgálat után megkérdezte, hogy ki Dolly nőgyógyásza. Mondtuk, hogy az utóda. Mindenben jóváhagyta Horn kezelését közölte, hogy semmi ok nincs kétségbeesésre, lesz itt gyerek, csak türelem kell hozzá. Közben persze én is megvizsgáltattam magam. Igazán felejthetetlen élmény volt, mikor kezembe adtak egy poharat, beküldtek a WC-be, hogy produkáljak vizsgálat céljára egy ejakulátumot. Nagy nehezen sikerült, a vizsgálat eredménye is kielégítő volt. Szerencsére Frigyesinek lett igaza, lett gyerekünk. Egyelőre szorgalmasan próbálkoztunk, hosszú ideig eredménytelenül.

Aspirantúrám második évében került sor életem első külföldi utazására. A Magyar Tudományos Akadémia lehető vé tette, hogy egy hónapos tanulmányútra menjek Prágába, a tuberculosis bakteriológiai diagnosz ika nemzetközileg ismert művelője, Ladislav Sula intézetébe. Ez az OKI-nak megfelelő ottani intézet egyik osztálya volt. Itthon lelkemre kötötték, hogy – bár a vasútállomáson várni fognak – először a prágai nagykövetségünkön jelentkezzek. Egy szomba i napon utaztam; az akkori bezártságra jellemző, hogy talán egyetlen utas voltam a vonaton. A pályaudvaron senki sem várt.

Mivel kinn tartózkodásom költségeit az egyezmény értelmében a prágaiak fedezték, alig volt egy kis pénz a zsebemben. Fogtam egy taxit – már este volt –, és kértem a sofőrt, hogy vigyen a magyar nagykövetségre. Bolyongott sikátoros területeken a sofőr, majd rámutatott egy épületre: Ez az! Óvatosan odamentem, poggyászomat a taxiban hagyva és azt láttam kiírva, hogy Osztrák Nagykövetség.

Mondtam a sofőrnek – persze voltak nyelvi nehézségek, hiszen a sofőr csak csehül tudott –, hogy már régen megszűnt az osztrák-magyar monarchia, én a magyar követséget keresem. Végre nagy nehezen megtalálta, a taxit elküldtem. Becsöngettem a követségre, amely teljesen sötét volt, hosszú várakozás után kicsoszogott hálóköntösben egy alkalmazott nőszemély. Bemutatkoztam, közöltem, hogy a pályaudvaron senki sem várt, azt sem tudom, hová

menjek. Szombat este lévén persze a követségen sem volt már élet, így a nőszemély nemigen tudta, mit is csináljon. Erőteljes követelésemre – hiszen mégsem alhattam az utcán – végre nagy nehezen elhelyezett egy jó szállodában és megígérte, hogy oda fognak értem jönni hétfőn reggel Sula intézetéből. Valami kevés költőpénz előleget is kaptam. Vasárnap nézegettem Prága belvárosát, nagyon tetszett, különösen az óváros és a Vencel tér. Igaz, a cseheknek –

hozzánk képest – nagy szerencséjük volt, hiszen Prága a háború alatt teljesen sértetlen maradt. A kínos az volt csupán, hogy egész nap nem volt kihez egy szót szóljak, ez igazán kellemetlen élmény volt.

Délután ezért beültem egy moziba, ahol egy magyar lmet adtak; megdöbbenésemre csehre volt szinkronizálva, így ez csalódást okozott. Azért összességében jól telt az első napom, sokat láttam, tapasztaltam. Meg kellett állapítanom, hogy a cseh üzletek (kirakatok) ebben az időben gazdagabbak, kulturáltabbak voltak, mint nálunk otthon. Hétfőn reggel valóban értem jöttek Sula intézetéből, egy Mikolas Horak nevű, Kassán született kolléga vitt be az intézetbe. Mikolas volt tanulmányutam alatt a tolmácsom. Sula nagyon kedvesen fogadott, elmondta intézete működését, ami a róla elnevezett folyékony táptalaj felhasználásával tbc bakteriológiai diagnosz ikára, valamint a BCG és vole vakcinák összehasonlítására és ellenőrzésére korlátozódott. Igen jól felszerelt intézetet ismertem meg. Részt vettem az intézet he i tudományos értekezletein, hozzá is szóltam egy-egy előadáshoz, ha volt mondanivalóm. Egy ilyen hozzászólásom után véletlenül meghallottam, amint Horak azt mondta az egyik kollégának: Hű ez nagyon tud!

Az első vagy második hét végén, egy péntek délután Sula váratlanul közölte, hogy sikerült elintéznie, hogy hétfőn délután a prágai orvosegyesületben előadást tarthassak. Azt hittem, elájulok a döbbenettől, de nem volt mit tenni, rezzenéstelenül közöltem, hogy nagyon szépen köszönöm fáradozását. Szerencsémre nem sokkal tanulmányutam előtt közöltük Dollyval (ő volt az első szerző és később e témából írta sikeres kandidátusi értekezését) a kísérletes pilocarpin glomerulonephri ist, és az ezzel kapcsolatos néhány diapozitívet magammal vittem Prágába. Szombaton és vasárnap felkészültem az előadásra. A prágai orvosegyesület székháza, ahol az előadást tartottam, a mi Semmelweis termünkhöz hasonló, csak kb.

kétszer akkora. Félelmetes látvány fogadott, a terem zsúfolva volt, az első két-három sorban (mint a régi lmekben) idős, tekintélyes, többnyire nagyszakállú tudósok ültek; a vetítés – mint a moziban –

hátulról történt. Akkor még nem volt általános, hogy a tudományos üléseken az angolt használják, ezért cseh nyelvtudás híján magyarul beszéltem, és szövegemet Horak két-három mondatonként fordította csehre. Előadásom végül is sikeres volt. Nagyon megkönnyebbültem, amikor a végére értem, hiszen ez volt első külföldi előadásom.

Mondtam is magamnak: na Földes, ha ezt ilyen sikeresen megúsztad, akkor ilyen szempontból nem lehet baj az életedben. Előadásom után néhány nappal megkerestek az élettani intézetből; mondták, hogy más rendezvényük miatt sajnos nem tudtak részt venni az előadásomon, de nagyon érdekli őket a téma, elmennék-e hozzájuk is, hogy meghallgathassanak. Nem mondhattam nemet. Az adott időben M. Horakkal felfegyverkezve tehát elmentem az élettani intézetbe, melynek vezetője Jan Brod jó nevű ziológus volt, aki nem sokkal korábban járt Budapesten egy élettani kongresszuson. Jó képességei mellett nagy mellénnyel is rendelkezett. Megkérdezte, hogyan kívánom tartani előadásomat. Mondtam, úgy, ahogy az orvosegyesületben. Erre igen nagyképűen közölte, hogy a tolmácsos előadások nem jók (ebben különben igaza volt), nem élőek, mennyivel más egy világnyelven, ő is angolul beszélt Pesten. Erre én is felvettem modorát és kértem, kérdezze meg munkatársait, milyen nyelven óhajtják előadásomat: német, angol és orosz között választhatnak. Erre csendesebb lett, végül (ha jól emlékszem) a német mellett maradtunk. Szerencsére igen jó formában voltam, és sikerült kötetlen, bará i hangulatot teremtenem előadásommal. Ezen is túlestem tehát, nagyon jót tett önbizalmamnak.

Különben az egy hónap nagyon kellemesen telt el, egyszer-kétszer elvittek színházba, operába. Szabad időmben megnéztem Prága nevezetességeit, ellátogattam néhány jéghoki meccsre. Ezeken feltűnő volt, hogy ha egy cseh és egy szlovák csapat találkozott, nagyfokú nemze iségi elfogultságot (ez eufemizmus) lehetett tapasztalni. Horak egy alkalommal heccből bezárt az egyik i ú asszisztensnővel. Jirinkának hívták, szőke volt, kevés hozzá hasonló gyönyörű nőt láttam életemben. Férjnél volt ugyan, de nem lehetett maradéktalanul boldog, mert hajlandó lett volna egy kis

szórakozásra; idő és alkalom hiánya miatt erre nem került sor. A legfontosabb számomra a tanulmányút során az volt, hogy először tapasztalhattam, megállom a helyem külföldön is, és főleg az, hogy Sulával komoly szakmai kapcsolatot teremthettem, ami a későbbiekben is – mindkettőnk számára – hasznosnak bizonyult.

Hazatérve Prágából gőzerővel dolgoztam kandidátusi értekezésem anyagán. A második év végén ismét vizsgázni kellett, szakmai tárgyakból. Immunológiából a nagynevű Ivanovits akadémikus vizsgáztatott. Éreztem, hogy nagyon nem kedvel, meg akar fogni mindenáron. Ez azonban sehogy nem sikerült neki, magabiztosan válaszoltam minden kérdésére, akadékoskodására. Patológiából Kellner professzor vizsgáztatott, és tekintettel arra, hogy tbc patológiából ekkor már lényegesen többet tudtam, mint ő, nem is lehetett problémám. Havas – aki különben ugyancsak fukar volt munkatársai dicséretében – vizsgám után a legnagyobb elismerésben részesített; azt mondta: ”Így vizsgázik egy bolsevik”.

Ezen időszak poli ikailag igencsak zavaros volt. A gazdaság fejlődése megrekedt, érezni lehetett, hogy változtatásokra, reformokra van szükség. Rövid időre Rákosi helyett Nagy Imre lett a miniszterelnök, aki komoly, főleg agrár-reformokat hirdetett meg, de miniszterelnöksége nem tartott sokáig. Engem ez közvetlenül annyiban érintett, hogy a párttagság többsége nemigen értette, miről van szó, csak azt érezte, hogy a legfelsőbb vezetésben enyhén szólva nincs egyetértés. Ezért azt kívánták, hogy én legyek az OKI pártbizottságának itkára, ezt a megoldást látták megnyugtatónak; nyilván tudták, hogy nem kapkodok, eléggé higgadtan, megfontoltan ítélem meg az eseményeket, és nem bántok senkit. Annak ellenére, hogy elvileg az aspiránsoknak – szakmai fejlődésük érdekében – nem volt szabad nagy megterheléssel, lekötöttséggel járó pártmunkát végezniük, nem térhettem ki e megbízás elől, és aspirantúrám végéig ezt a feladatot is – közmegelégedésre – teljesítettem.

1953 késő őszén egy nagyon szomorú és egy nagyon örvendetes esemény történt. Az előbbi az volt, hogy Havas colon (vastagbél) rákban megbetegedett. Petrovszkij professzor operálta, de már nem lehetett radikális műtétet végezni, így sorsa megpecsételődött.

Érdekes történet, hogy Havasnak azt mondták, colon tbc-je van; kezébe került azonban az OKI főigazgatójaként természetszerűleg az

évi morbiditási sta isz ika, és ebben egyetlen colon tbc eset sem fordult elő. Így Havas nyilván tudta, miről van szó. Nagyon nagy szenvedések után halt meg a Kútvölgyi ú i kórházban, még disszertációm megvédése előtt. Halála előtt egy-két nappal még meglátogattam halálos ágyán. Hatalmas Stokes gallérja volt (ez nyirok-áttétek következményeként létrejövő nyaki megvastagodás), irtózatosan szenvedett. Váratlan, korai halála nagy veszteség volt számomra.

Az örvendetes esemény az volt, hogy 1953 végére Dollynak végre sikerült teherbe esnie. Hihetetlen boldogok voltunk, hiszen néha már arra gondoltunk, hogy talán örökbefogadással kellene próbálkozni.

Most már csak azon aggódtunk, hogy egészséges, ép gyereket sikerüljön világra hoznia. Ez az aggodalom azért volt indokolt, mivel mindketten patológusok lévén mindig csak koraszülött, macerált, torzszülött újszülötteket láttunk, soha egy ép, normális újszülöttet.

De hallatlan bizakodással vártuk elsőszülöttünket. Közben Dolly átkerült az I. Kórbonctani Intézetből a II. Kórbonctani Intézetbe, ahol Haranghy László volt Zalka Ödön után ekkor már a professzor.

Haranghy elsősorban gerontológusnak vallotta magát, ennek Dolly életében meghatározó jelentősége lett.

Kandidátusi értekezésemet időben megírtam és beadtam. 1954

elején került sor megvédésére. Havas András ekkor már nem élt, így igazán nem állt mögöttem senki. (A tíz első aspiráns közül másodikként került sor disszertációm megvédésére, csak Ács Gyuri előzött meg). Elnöke a bíráló bizottságnak Haranghy László volt, opponenseim Kellner Béla és Kesztyűs Loránd akadémikusok (lehet, hogy rosszul emlékszem, és Haranghyt meg Kellnert felcserélem, de ennek nincs jelentősége). Kellner kifogásolta, hogy kísérleteimet mindössze száz tengerimalacon végeztem. Ezt magam is kevésnek tartottam, de Kellner kifogása azért volt abszurd, mivel az Akadémián éppen ő volt az, aki elutasította azon kérésemet, hogy több kísérle i állatot bocsássanak rendelkezésemre. Ezt válaszomban ki is fejtettem. Haranghy és Kesztyűs akadémikusok viszont erőteljesen kiálltak munkám értékei mellett, így értekezésem elég simán elfogadtatott. Mai szemmel megítélve értekezésemet, annak alapvető megállapításaival ma is egyetértek. Az adott időszakban –

még jóval a molekuláris biológiai korszak előtt – az adott anyagi

körülmények között nemigen lehetett volna többet kihozni a témából. Önkri ikusan, hibámként azt kell megállapítanom, hogy nem tudtam magam teljesen függetleníteni az adott korszak mindent megideologizáló,

uralkodó

szemléletétől,

így

előfordul

értekezésemben néhány, nem tudományos értekezésbe való hivatkozás. Úgy gondolom azonban, hogy ezek nem befolyásolták értekezésem legfontosabb megállapításait, nevezetesen azt, hogy idegrendszerre (is) gyakorolt behatásokkal a kísérletes gümőkór lefolyását kedvező és kedvezőtlen irányba egyaránt befolyásolni lehet. 1954. elején tehát az orvostudományok kandidátusa lettem, ami évekig havi 472 Ft plusz juttatással és főleg szakmai elismeréssel járt (Ebben az időben ugyanis még igen alacsony volt a kandidátusok száma).

A Korányiban

Aspirantúrám ideje 1953 végén lejárt, 1954 elején kandi dátus lettem.

Felmerült tehát további pályafutásom problema ikája. Havas még halála előtt a Budakeszi határa előtt létező Erzsébet tbc szanatórium területén létrehozta (a szovjet közpon i tbc intézet mintájára) az Országos TBC Intézetet. Ez két klinikai osztályból (Böszörményi Miklós és i . Kováts Ferenc vezetésével) és néhány elméle i-laboratóriumi osztályból (kórélettan, kórbonctan, biokémia, mikrobiológia és bakteriológiai diagnosz ika) állott. Igazgatója Sebők Loránd tüdőgyógyász lett, aki kedves, kellemes, idős zsidó bácsi volt.

Gazdaságilag azonban az Erzsébet (ekkor már Korányi) Szanatóriummal együttműködött, így szükségszerűen szoros kapcsolat alakult ki az akkor még két intézet között. Kinevezést nyertem, mint az Országos Intézet kórélettani osztálya vezetője. Nagy energiával láttam a munkához, az osztály megszervezéséhez. Ez egyáltalán nem volt könnyű feladat. Kaptam ugyan az osztály részére két eléggé tágas, labornak alkalmas helyiséget a J épület alagsorában, a berendezés azonban mindössze két székből állt, így a kísérle i munkához szükséges berendezéseket, műszereket is be kellett szerezzem. Igen szerényen kívántam kezdeni, ám a szanatórium igazgatója, Dessauer Pál fantaszta volt. Ha például egy egyszerű

Marey dobot kértem, két perc múlva már irreális, országos méretű

laboratóriumi hálózat kialakításának szükségességéről fecsegett, aktuális kis problémák nem érdekelték. Rövid idő alatt mégis sikerült munkára alkalmas labort összehoznom. Még nagyobb probléma volt a munkatársak alkalmazása. Nagy szerencsémre – mint az előzőekben már megírtam – sikerült Komlós Bandit, volt munkaszolgálatos bajtársamat, a kiváló és tapasztalt farmakológust munkatársként megnyernem. Magamhoz hívtam még az OKI-ból takarítónőmet, Julikát. Utóbbi cserfes, nagyszájú személyiség volt, de hihetetlenül tudott dolgozni, engem nagyon isztelt és szeretett.

Hamar kiderült az is, hogy hallatlan érzéke van laboratóriumi kísérle i állatok tenyésztéséhez, kezeléséhez. Hetek alatt kiváló

patkánytenyészetet létesítettünk (inbred állatokkal ekkor még általában nem dolgoztak). Ha azt mondtam Julikának: reggel 8 órára legyen egy mesterségesen lélegeztetett nyúl a műtőasztalon kanüllel az art. caro isában, akkor az ott is volt (persze én tanítottam meg rá előzőleg). Asszisztensnőt is sikerült keríteni. Elsőként Ibit, aki hamarosan Lapis Karcsi felesége lett, ezért korán megvált tőlünk, de mind a mai napig jó bará i kapcsolatban vagyunk, majd utána mások jöttek. Nagy elánnal láttunk a munkához. Kidolgoztunk például egy módszert, amelynek segítségével patkányokon tudtuk kvan itatíve mérni (a Pavlov-kutyák analógiájára) a motoros feltételes re lexes tevékenységet. Le is közöltük oroszul az Acta Physiologicában, majd sikeresen

alkalmaztuk

an ituberkulo ikus

szerek

felsőbb

idegműködésre gyakorolt hatásainak elemzésére. Hamarosan a Pathológus Társaságban főreferátumot tarthattam a gümőkórról. A régi, rankei osztályozást, mint elavultat, teljesen elvetettem, és helyette modern, új felosztást javasoltam, amit el is fogadtak. Rövid idő alatt – munkásságomnak, előadásaimnak köszönhetően –

komoly szakmai tekintélyre tettem szert a tüdőgyógyászok között is.

Aktívan részt vettem persze az intézet társadalmi életében is, rögtön beválasztottak a két intézet közös pártvezetőségébe. Így hát nagyon aktív, eredményes volt ebben az időben az életem.

Családi életem is zavartalan volt, Anyám és Dolly komolyabb súrlódások nélkül kijöttek egymással. Még az OKI-ban voltam, amikor – mint említettem – Dollynak végre sikerült teherbe esnie.

Nagy várakozással tekintettünk az esemény elé, ami az I. Női Klinikán 1954. szeptember 2-án hajnaltájt bekövetkezett.

Megszületett első gyermekünk, egy több mint négy kilós, feketehajú, nagyorrú egészséges ú, akit Istvánnak neveztünk el, de mind a mai napig Pis inek hívjuk. Életem legboldogabb pillanata volt, amikor pár nappal születése után karomra vehettem, és vittem a taxihoz, hogy hazavigyük. Annak ellenére, hogy Dolly nem tudott szoptatni, csakhamar igazán gyönyörű, hullámos aranyszőke hajú, óriási fekete szemű

csecsemővé

fejlődött.

Rengeteg

örömöt

szerzett

mindkettőnknek. Anyámnak mindene lett, ő elvesztett Mihály a reinkarnációját látta benne. Tökéletesen ellátta. Azt még nem említettem, hogy amilyen nehezen esett Dolly teherbe, olyan strammul viselte a terhességét, szinte az utolsó pillana ig dolgozott,

így a terhesség, szülés, a szülés utáni feladatok alig akadályozták orvosi munkájában. Ezért is lehetett családi életünk zavartalan.

Ezekben az években jó bará i viszonyba kerültünk Pász i Gáborral (Gabika) és feleségével, Annival. Érdekes módon egy üdülés során Beregi Laci (Dolly unoka vére), kiváló vegyész, a szerves vegyipari kutatóintézet osztályvezetője ismertetett meg velük, de miután bemutatta őket nekünk, mi lettünk évekig igen jó barátok. A vasárnapokat rendszeresen együtt töltöttük, kártyáztunk, mégpedig kanasztáztunk, mivel Pász ik nem tudtak bridzselni. Pász i Gabi egy hatalmas, 100 kilós, félzsidó, apja révén munkáskádernek számító, igen tehetséges ember volt, aki fontos beosztásokba került. Egy időben úgy volt, hogy ő lesz az első magyar vegyipari miniszter, már csak a Rákosival való utolsó személyes találkozás volt hátra. Ekkor azonban egy kormánydelegáció tagjaként Bukarestbe kellett utaznia, és míg távol volt, “jóakarói“ olyan sikeresen megfúrták, hogy nemcsak miniszter nem lett, hanem ma már nevetségesnek hangzó vádak alapján a pártból is kizárták. Az egyik indok például az volt, hogy egyik házassági tanúja jobboldali szociáldemokrata személy volt! Abban az időben egy ilyen eset hallatlan jelentőségű volt. Gabi szerencsére megúszta avval, hogy alacsonyabb beosztásba került.

Mindnyájunkat borzasztóan letört az eset, de ez barátságunkat egyáltalán nem zavarta meg (amikor 1956-ban kézhez kaptam a minisztériumból káderanyagomat, büszkén olvastam a piros ceruzával aláhúzott szöveget, miszerint “legjobb barát ját kizárták a pártból, de nem hajlandó megtagadni”). Mondanom sem kell, hogy az 1956-os ellenforradalom idején Gabika nagytétényi üzeme volt talán az egyetlen gyár, ahol zavartalan maradt a termelés. Természetesen 1956 után Gabit rehabilitálták, és a legnagyobb kémiai beruházási vállalat, az Invest vezérigazgatója lett. A poli ikai, társadalmi helyzet ezekben az években (1953—55) igencsak zaklatott volt. Sztálin 1953-as halála, majd utána a SzKP XX. kongresszusán Hruscsov beszámolójából ismertté vált hihetetlen törvényte len ségek (bár ekkor ezeket még nem ismertük teljes mélységében) igencsak megrázták a társadalmat, különösen persze az értelmiséget. A párton belül is erőteljesen felmerült az igény a tagság körében, hogy ki kell javítani a hibákat, egy demokra ikusabb, emberibb arcú szocializmus irányában kell továbbhaladni. Nagy megrázkódtatást okozott, hogy

kiderült a Rajk perről és hasonló esetekről, hogy konstrukciós perek voltak, becsapták az embereket. A párt legfelsőbb vezetésében is érezhetővé váltak az ellentétek a régi vezetés (Rákosiék) és a Nagy Imre körül csoportosult vezetők között. Igen élénk, kri ikus közhangulat bontakozott ki. A megalakult Pető körökben igen élénk társadalmi viták voltak napirenden. Minden mai, történelem-hamisító beállítás ellenére, szem tanúként, résztvevőként teljes felelősségemmel állítom, hogy ezekben a vitákban a hangadók kommunisták voltak, a legkülönbözőbb elgondolásokat vetették fel és vitatták meg; a szocializmus megjavítása volt a fő célkitűzés.

Kapitalista restauráció igénye nyíltan egyáltalán nem merült fel. E

lüktető élet ellenére a mi életünk a régi mederben folyt, mindketten keményen dolgoztunk, és szép tudományos eredményeket, publikációkat produkáltunk.

1956-ban Dolly is megvédte a pilocarpin nephri isről írt kandidátusi értekezését. 1956. augusztus 6-án megszületett második gyermekünk, Éva. Mivel gyermekünk egészséges fejlődését mindennél fontosabbnak tartottuk, nyaranként egy jó levegőjű helyen kivettünk egy szobát, és anyám egész nyárra odaköltözött Pis ivel, hogy a nyári meleget ne a pes i kőrengetegben töltse. Így 1955-ben Érdligeten, 56-ban Csillaghegyen vettünk ki szobát, és a hétvégeken, néha hét közben is autóbusszal odalátogattunk. 1956 aug. 5-én vasárnap éppen Csillaghegyen voltunk, és mire este hazaértünk, Dollynak elfolyt a magzatvize, rögtön bevittem a Horn-klinikára. Hajnalban kijött egy kolléga a szülőszobából és közölte: gratulálok, lánya született.

Nagyon meglepődtem, valahogy biztos voltam benne, hogy második gyermekünk is ú lesz, talán azért, mert mi is ketten voltunk úk.

Ettől függetlenü1 boldog voltam az újabb gyerekkel, és hogy Évi is egészséges (3600 g-os) szép újszülött volt. Hajnalban kiautóbuszoztam Csillaghegyre, hogy közöljem a jó hírt. Pis i még aludt, Anyám reakciója az volt, hogy Pis i mégis egyetlen ú maradt.

Pis i, ébredése után, mikor közöltem vele, hogy húga született, így szólt: “megszületett, örülök“. Így hát komoly, boldog kétgyermekes családapa lettem.

1956 Ellenforradalom

Napjainkban 1956-os forradalomról és szabadságharcról beszélnek, én megmaradok az erede i (kádári) de níciónál. Természetesen meg fogom indokolni, hogy miért. E rövid időszaknak és megítélésének külön fejezetet szentelek, mivel hazánk életében és saját életemben is ez a korszak döntő jelentőségű tényező. Mint már említettem, a Pető

körben igen élénk viharos vitákkal járó ülések voltak napirenden.

Október 23-án délután az egyetem Múzeum körú i egyik termében a kör egészségügyi szekciójának ülésén vettem részt. Figyelmesen hallgattam a tüzes szónoklatokat, amikor hirtelen fegyverropogást lehetett hallani. Valaki berontott a terembe és azt kiáltotta: lőnek a rádiónál.

Mellettem

Rosta

Jancsi,

volt

évfolyamtársam,

gyermekgyógyász ült. Odafordultam hozzá és azt mondtam: Gyerünk Jancsi haza, ha lövöldözés van az utcán, akkor rendes ember hazamegy. El is indultunk szépen, gyalogosan hazafelé. Már az utcán sok olyan jelenségnek voltam szemtanúja, ami egyáltalán nem nyerte meg tetszésemet, és nem éppen a szocializmus “megjavítására”

irányult. Így pl. a Gorkij könyvesbolt előtt, a Körúton égették a könyveket, az utcákon sihederekkel megrakott teherautók rohangáltak, szovjet- és kommunista-ellenes jelszavakat kiáltozva.

Másnapra a közpon i pártvezetés teljesen szétesett, a tömeg Gerő

szerencsétlen beszéde után Nagy Imrét követelte miniszterelnöknek; amikor ez bekövetkezett, és Nagy Imre szólt a néphez, az elvtársak megszólításnál lehurrogták, mire sietve korrigált hon társak megszólításra. Nem kívánom részletesen megírni a történteket, csupán saját közvetlen élményeimet vetem papírra, a többi ismert egyéb forrásokból.

Másnap még ki lehetett menni az Intézetbe. Az addig kommunistaságát minden mellékmondatában is hangsúlyozó Dessauer igazgató lemondott, megalakult a munkástanács, amely a vezetést gyakorolta Csóka Imre bronchológus főorvos irányításával.

Nem történtek ugyan atrocitások, de tény, hogy 24 óra elteltével ugyanúgy éreztem magam, mint a nyilas időkben. Nem zsidóztak

ugyan direktben, de a munkástanács vezetésébe zsidókat már nem vontak be. . Jellemző Magyarországra, hogy Csóka Imre a keresztény magyar urak ipikus képviselője volt, később derült ki, hogy Franciaországban élő édesanyját, aki Rosenfeld (vagy valami hasonló) nevű néni volt, és akit sohasem engedett hazalátogatni, mindenki előtt sikeresen el itkolta. Legrendesebben – érdekes módon

– a korábban háttérbe szorított Kokas Eszter viselkedett, aki a zsidó kollégákkal szemben tüntetően együttérző, támogató magatartást tanúsított. Azt is meg kell írnom, hogy a Korányiban – Levendel Lászlóval az élen – igen erős, Nagy Imrét támogató csoport volt, aminek a hátterében az lehetett, hogy Losonci Gézát előzőleg az intézetben kezelték. Másnapra már elszabadult a pokol, fegyveres harcok voltak több helyen a városban. Az az igazság, hogy nemigen lehetett tudni, hogy ki lő kire és miért, hiszen mindenki szocialista jelszavakat hangoztatott (legalábbis az első napokban), a kapitalizmus visszaállításának nyílt igényéről egy szót sem lehetett hallani.

Borzasztó nehéz volt tehát tájékozódni, különösen az első

napokban. Számomra igen hamar nyilvánvalóvá vált, hogy egyáltalán nem a szocializmus hibáinak kijavításáról, hanem kapitalista restaurációról van szó. Egyre nyíltabban kezdték a kommunistákat üldözni, rég letűnt jobboldali személyek újra megjelentek a porondon, gomba módra újraalakultak feledésbe merült pártok és szervezetek. Az utcai harcok, lövöldözések mind erőteljesebbé váltak, október 23. után néhány nappal, ezért már nem tudtunk munkahelyünkre menni, otthonról gyeltük az események alakulását. A mi lakásunk utcai ablakai a Rottenbiller utcára néztek, szemben a Dob utca végével. Egy – valaki által elkötött – tank a Dob utca végén döglött be úgy, hogy ágyúja pontosan ablakunkra irányult. Valamennyien kiköltöztünk ezért az udvari kis szobába.

Amikor a lövöldözések olyan méretűvé váltak, hogy komolyan kellett tartani nagyobb becsapódásoktól, a ház lakói levonultak a pincében lévő óvóhelyre. Évi ekkor alig két hónapos volt, úgy láttuk, nem tesz jót neki a pinceélet, ezért hamarosan visszaköltöztünk az udvari kis szobába, lesz, ami lesz alapon. A hírekről, fejleményekről a rádión keresztül értesültünk (a Szabad Európa rádiónak volt ekkor meghatározó szerepe, amely természetesen mindent a kapita1ista

országok szemüvegén keresztül kommentált, és megítélésem szerint a követendő tak ikát is irányította). Így értesültünk a Köztársaság téri vérengzésről, majd Mindszenty bíboros kiszabadításáról, később programbeszédét is hallhattuk. Ez utóbbi nyilvánvalóvá tette a kommunistákkal szembeni eljövendő megtorlást, a kapitalizmus, sőt a régi “királyi” Magyarország helyreállításának igényét.

Forradalom volt-e tehát vagy ellenforradalom? Fontos, alapvető itt a fogalmak isztázása! Az általam elfogadott marxista terminológia szerint ellenforradalomnak nevezzük a kapitalista társadalom restaurációjára irányuló fegyveres (vagy nem fegyveres) mozgalmat.

Számomra nyilvánvaló, hogy az adott esetben lényegileg erről volt szó, függetlenül Nagy Imre és követői szubjektív szándékaitól. Az ellenforradalom minősítést a későbbi kádári konszolidáció ellenfelei mindvégig elfogadhatatlannak tartották, holott ma (1989 óta) ugyanazok a személyek és híveik nyíltan hirdették és hirde ik a piacgazdaság (vagyis a kapitalizmus) szükségességét, egyedül üdvözítő voltát. Ilyen értelemben tehát nem lehet vita tárgya, hogy –

függetlenül a résztvevők szándékaitól – ellenforradalom bontakozott ki. Még torzabb – szerintem – a szabadságharccá történő minősítés.

Nyilvánvaló ugyanis, hogy a történelmet nem hazánkhoz hasonló kis országok determinálják, hanem a nagyhatalmak döntenek. Nos, Charles Bohlen úr, az USA akkori moszkvai nagykövete, közölte Hruscsovval, hogy az USA nem érdekelt a magyarországi eseményekben (a nyuga i hatalmakat ebben az időben elsősorban a szuezi válság foglalkoztatta), ami azt jelen i, hogy változatlanul a jaltai egyezményt tartja mérvadónak. Ez annak elismerését jelentette, hogy hazánk – jó ez nekünk, vagy nem – a szovjet befolyási övezetbe tartozik. Ilyen körülmények között – függetlenül a poli ikai elkötelezettségtől – nem tudomásul venni a nagyhatalmak által meghatározott poli ikai realitásokat megítélésem szerint nem más, mint poli ikai kalandorság, Háry Jánoskodás! A reálpoli ikának tudomásul kell venni az – ismétlem – nagyhatalmak által meghatározott objektív helyzetet, és ehhez alkalmazkodva kell arra törekednie, hogy az adott szituáción belül az op imális társadalmi létet biztosítsa. Ez pedig az adott körülmények között a szocialista társadalom

tovább

építésének

szükségességét

jelentette,

természetesen a korábbi hibák, poli ikai bűnök nélkül. (Hogy ezt

mennyire sikerült a későbbiekben megvalósítani, arról természetesen később fogok írni).

A magunk részéről tehát nagy aggodalommal szemléltük, gyeltük az események alakulását lakásunkban. Szerencsére ellátási gondjaink nem voltak komolyak, ebben az is közrejátszott, hogy a szomszéd házban volt egy közpon i tejüzem, ahonnan a gyerekeink –

és az egész ház – részére fontos tejet be tudtuk szerezni. Dolly ekkor igazán hősiesen viselkedett, a komoly lövöldözés ellenére naponta ment bátran tejbeszerző útjára. Aggódva vártuk lakásunkban, hogyan lesz kibontakozás a lehetetlen helyzetből. (Jellemző az adott szituációra, hogy az egyik lakó, Perényi Dezső, egy régi illegális kommunista veje, maga is igen aktív párttag, fülembe súgta, hogy ő

igazolni tudja, hogy szülei nagybirtokosok voltak, így tehát a visszaállítandó régi rendszerben is meg fogja tudni találni a helyét.

Csak lenézően mosolyogtam, de már volt annyi élettapasztalatom, hogy ne lepődjek meg az emberek hihetetlen pálfordulásain). Hallani lehetett november első napjaiban, hogy megalakult a Kádár vezette új munkás-paraszt kormány Szolnokon. Budapesten Nagy Imre népszerűsége mindinkább csökkent, hiába vont be kormányába mind több nem kommunistát. Egyre hangosab bak lettek a nyíltan jobboldali, keresztény jelszavakat hangoztató pártok, szervezetek, a helyzet félelmetesen jobbra tolódott. Így számunkra (bármennyire is furcsának,

“hazaárulónak”

tűnhet

ez

1994-ben)

igazi

megkönnyebbülést jelentett, amikor november 4-én reggel bevonultak Budapestre a szovjet csapatok, bejelentették, hogy a Kádár vezette munkás-paraszt kormány átveszi a hatalmat. Enyhén szólva furcsa volt hallani a rádióban Nagy Imre (elkötelezett kommunista!) felhívását, amelyben közölte, hogy a magyar kormány a helyén van és ENSZ (vagyis USA) csapatokat hívott segítségül.

Amikor ez hiábavalónak bizonyult, a jugoszláv nagykövetségre távozott néhány hívével együtt.

Az igazság az, hogy ebben az időben aligha volt Magyarországon Kádárnál népszerűtlenebb ember. A mintegy két hé ig (október 23.-

november 4.) tartó időszakban eluralkodott a magyar társadalomban egy, a poli ikai realitásokat teljesen gyelmen kívül hagyó, csodaváró szemlélet, hogy a kommunizmus bukása után egy teljesen független állam, jólé i polgári demokrácia, új Svájc leszünk. Számomra

azonban nyilvánvaló volt, hogy reálisan az adott helyzetben csak egyetlen lehetséges út van a kibontakozáshoz, nevezetesen az, hogy visszaállítjuk a szocialista alapú status quót, újra nekigyürkőzünk a szocialista társadalom felépítésének, de okulva a tapasztalatokon, most már törvénytelenségek, nagyobb hibák, bűnök nélkül.

Szilárdan elhatároztam, hogy az elkövetkező időszakban minden erőmmel erre fogok törekedni.

1956. október után

November 4. után hihetetlenül kao ikus állapotok ural kodtak. A Kádár kormánynak eleinte semmiféle tömegbázisa nem volt, az üzemekben a munkástanácsok voltak a hangadók. Több tízezren még november 4. előtt elhagyták az országot a legkülönbözőbb okokból, sokan a megtorlástól félve, számos zsidó a zsidóellenes hangulattól félve, sokan egyszerűen családi okok miatt vagy kalandvágyból.

Amikor november 4. után egy-két nappal újra kimehettem az intézetbe, megdöbbenve tapasztaltam, hogy Dessauer (ő kint lakott az intézetben) nem vette vissza az igazgatói teendőket, és amikor erre felszólítottam, arra kért, hogy ne támogassam a Kádár kormányt, mivel az intézet “kommunistái” egyhangúlag így döntöttek, és ha én támogatom, akkor teljesen elszigetelődöm. Azt válaszoltam, hogy egyhangú döntésről nem lehetett szó, mert én nem úgy döntöttem, továbbá – ha tényleg kommunista – ezért a kérésért egyszer még nagyon fogja szégyellni magát. Nos, szégyenkezés helyett néhány nap múlva disszidált. Jellemző az is, hogy bár október 23. előtt a pártnak több száz tagja volt, az összes dolgozók körülbelül a fele, az adott időben nem akadt egyetlen régi tag sem, aki kiállt volna az új, alakuló MSZMP mellett. Senki nem bízott senkiben. Amikor bementem Tóth Sándorhoz, az intézet gazdasági igazgatójához (később tudtam meg, hogy Münnich Ferenc unokaöccse volt), nagyon óvatosan puhatolózott, hogyan is látom a helyzetet, mi a véleményem az új kormányról, pártról? Egy darabig hagytam kínlódni, majd kedvesen közöltem: „Ne kínlódj Sándor bácsi, én már a lakóterületemen beléptem az MSZMP-be.” Erre felderült, és hárman (a harmadik Bálint László, a korábbi párt itkár volt) elhatároztuk, újjászervezzük az intézetben a pártot, és hozzálátunk a szocialista rend helyreállításához. Meg is alakítottuk az intéze i pártszervezetet először hárman, majd negyediknek – rábeszélésemre – Megyeri Éva főnővér is csatlakozott. Én lettem a párt itkár.

Feladatunk borzasztó nehéz volt. Az igazgatói teendőket ideiglenesen Seri István főorvos, korábbi igazgatóhelyettes látta el,

aki jobbnak látta vidékre utazni; a hangadó válto zatlanul az úgynevezett munkástanács volt, amely főként az úgynevezett értelmiségi forradalmi tanács irányvonalát követte, az új kormányról csak gúnyos, becsmérlő szavakat lehetett hallani, még olyan emberek részéről is, mint például Komlós Bandi vagy Erdős Tamás (a biokémiai

osztály

vezetője),

akik

korábban

elkötelezett

kommunistáknak vallották magukat. Nem kis bátorság kellett ahhoz, hogy már az első, november 4. utáni orvosi értekezleten, amikor Csóka dr. közölte, hogy természetesen az orvosi kar az értelmiségi forradalmi tanács álláspontját képviseli, felálltam és bejelentettem, hogy a magam részéről az új kormány álláspontján vagyok. Dermedt csend követte bejelentésemet, egy időre – ha ez rövid ideig tartott is –

valóban elszigetelten, egyedül voltam a diplomás dolgozók között.

Különben elképesztő állapotok voltak az országban. A munkástanácsok általános sztrájkot hirdettek, egyidejűleg dupla zetést zettek a semmittevésért. Azt hiszem, ilyen sem fordult elő a világtörténelemben – sztrájk dupla bérért! A közellátási állapotok siralmasak voltak. Házunkban a már említett Perényi Dezső azt mondta nekem, hogy itt már soha többé nem lehet újjászervezni a pártot. Mondtam, hogy nyugi, majd szép lassan megindul a konszolidáció. (Ugyanő néhány hét múlva már azt mondta: igazad volt, kevesen vagyunk, de csináljuk!) Szép lassan valóban kezdett a rend helyreállni, és szinte csodával határos módon szemtanúja lehettem, hogy 1957 május elsején már százezres tömegek ünnepelték Kádár Jánost és közvetlen munkatársait, elsősorban Marosán Györgyöt és Münnich Ferencet. Munkánk eredményeként az intézetben is lassan konszolidálódott a helyzet. A pártszervezet szép lassan erősödött, meg kellett oldani az intézet új vezetésének kialakítását is. Engem még 1956-ban beválasztottak az MSZMP

Budapest XII. kerüle i pártvégrehajtó bizottságába és a kerüle i pártvezetés azt szerette volna, ha én lennék az új igazgató. Őszintén írom – bár nyilván ezt sokan nem hiszik el nekem – hogy soha nem törekedtem vezető pozícióba, az adott esetben sem voltak igazgatói ambícióim. Az adott éles poli ikai szituációban, a konszolidáció érdekében azonban kész lettem volna a vezetést elvállalni. A minisztérium

vezetése

azonban

(Simonovits

István

miniszterhelyettes, Mosolygó Dénes, illetékes osztályvezető – utóbbi

párttagkönyvét az ellenforradalom idején nyilvánosan összetépte) Böszörményi Miklóst támogatta, akivel korábban már jó emberi, bará i kapcsolatban voltak. Végül kompromisszumos megoldás született, Böszörményi lett az általános igazgató, én lettem a tudományos igazgató (a régebbi, Sebők Lóránd a Fodor szanatóriumba került igazgatónak). Így lettem tehát atalon, mindössze 36 évesen az Országos Korányi Tbc. Intézet tudományos igazgatója, miközben persze Kórélettani

osztályomat

is

megtartottam.

Alaposan meg voltam tehát terhelve, egy hatalmas, kb. ezer dolgozót foglalkoztató

intézet

tudományos

igazgatója,

kórélettani

osztályvezetője, párt itkára voltam egy személy ben, és – mint említettem – a kerüle i pártvégrehajtó bizottságba is beválasztottak, ami rendszeres he i ülésezéssel járt. Az első feladat természetesen az intézet normális munkájának a helyreállítása volt. Ez nem volt könnyű feladat, mivel az emberek – különösen a diplomások –

eleinte erősen Kádár- és kormányellenes nézeteket vallottak. Még Komlós Bandi, közvetlen munkatársam is gúnyolódott a kádári konszolidációs kísérleten. Egyértelmű kiállásom nyomán lassan csak konszolidálódni kezdett a helyzet. A párt újjászervezésével kapcsolatban május 1. volt a határidő, ameddig régi párttagok újra kérhették párttagságuk érvényesítését. Mint említettem, hárman kezdtük a szervezést. Természetesen én elsősorban Böszörményi Miklóst akartam megnyerni, hiszen ő 1956. októbere előtt a kerüle i végrehajtó bizottság tagja volt, és ami ennél is sokkal fontosabb, sok kolléga az ő hova-állását várta saját döntése meghozatalához. Igen érdekesen alakult ez az ügy. Többszöri beszélgetésünk után, május 1.

előtt néhány nappal közölte velem, hogy bár alapjában egyetért a szocializmus helyreállításának szükségességével, de végleg úgy döntött, hogy nem lép vissza. Igen ám, de éppen ekkor folyt benyújtott kandidátusi értekezésének elbírálása, és tudomására jutott, hogy egyik opponense, a nagytekintélyű Kováts Ferenc tüdőgyógyász professzor elutasító véleményt írt. Nem tudhatom persze, hogy ennek hatására-e (nem akarok semmi rosszat feltételezni), de tény, hogy az utolsó percben ismét megkeresett, és bejelentette, hogy mégis visszalép a pártba. A belépőknek taggyűlésen kellett kérni felvételüket. Böszörményi itt egy elég

zavaros szöveget mondott el belépésének indoklásául; jellemző, hogy Maki bácsi – egy régi kommunista munkásember, aki korábban soha egyetlen szót sem szólt a taggyűléseken – szót kért, és a következőket mondotta: “Olvastam az újságban, és hallom a rádióban, hogy ideológiai zűrzavar van hazánkban, nem tudtam, hogy ez mit jelent.

Most már tudom, ez az, amit Böszörményitől hallottunk”.

Furcsa dolog a történelem. Hihetetlen, hogy a közvélemény hetek alatt milyen változásokon mehet keresztül. Mint említettem, 1956.

novemberében nemigen volt Kádárnál népszerűtlenebb gura országunkban, ugyanezt a Kádárt 1957. május 1-én a Hősök terén (magam is ott voltam, láttam, hallottam) több százezres tömeg teljesen spontán módon ünnepelte. Ugyanígy volt az intézetben; a kezde i lassú konszolidáció után az intézetben is megindult a rohamos, szocialista irányú restauráció. Erre is leírok egy jellemző

példát. Az intézetben beosztott sebészként dolgozott Kulka Frigyes, későbbi neves sebészprofesszor. Évfolyamtársam volt, jó viszonyban voltunk, jól ismertem; kétszer is járt Koreában (egyszer Böszörményivel együtt) a magyar orvosdelegáció tagjaként néhány havi munkán. Októberben ő is hőbörgött kissé. Úgy 1957. áprilisa körül lehetett, amikor megkeresett és imigyen szólt: “Pistám, tudod, hogy nem vagyok seggnyaló, csak azt akarom mondani, hogy nem szeretném, ha azt hinnéd, hogy fasiszta, reakciós vagyok”. (By the way, kassai zsidó ú volt). Elröhögtem magam, átöleltem és azt mondtam: “Frédikém, egy percig sem hittem, hogy reakciós vagy fasiszta vagy, pusztán azt hittem, hogy hülye vagy.” Erre ő is elröhögte magát, és a későbbiekben haláláig jó bará i viszonyban maradtunk. A rend tehát helyreállt 1957 nyarára. Arra életem végéig büszke leszek, hogy a Korányi Intézet dolgozói közül egyetlen egynek sem görbült meg egyetlen haja szála sem, holott szép számmal akadtak hőzöngők, lelkes Nagy Imre hívők, élükön Levendel Lászlóval, akihez fűződő

kapcsolatomról a későbbiekben még külön is fogok írni.

Próbálkoztak ugyan belügyi szervek néhány alkalommal egy-két dolgozónk ellen eljárni, vizsgálatot indítani, erélyes közbelépésem nyomán azonban ezek a kezdeményezések gyorsan hamvukba haltak.

Így azután erőteljesen hozzá lehetett végre újra fogni a kutatómunkához. Ebben az időben vezettem be hazánkban a

radioaktív izotópok használását a tbc-kutató munkába. Tisztított tuberkulint (ez egy fehérje) jeleztünk I131-gyel9, és ennek felhasználásával végeztünk szép kísérleteket, amelyek eredménye több publikáció lett. Később (1966-ban) ebből a témakörből írtam meg és védtem meg nagydoktori értekezésemet. Mivel intézetünknek ekkor még nem volt izotóp laboratóriuma (csak a következő évben létesítettük), az első kísérleteket az Onkológiai Intézetben végeztük kooperációban; itt ugyanis már volt izotóp labor, és a Levendel szervezte kooperáció keretében Vekerdi László volt ezen intézet részéről a partnerünk. Vekerdi ekkor még laborban dolgozott, már ekkor lenyűgöző volt hihetetlen széleskörű tudása, műveltsége, tájékozottsága a tudomány szinte minden területén. Érdekes módon manualitása is kiváló volt. Poli ikai nézeteink merőben különböztek, ő Levendelhez hasonlóan lelkes Nagy Imre hívő volt, poli ikai nézetkülönbségünk azonban semmi akadályát nem képezte harmonikus együttműködésünknek. Vekerdi is tehát szerzőtársam lett több közleményben. Ezekben az években tehát az izotóp technika alkalmazása állt tudományos munkásságom középpontjában.

1959-ben már sor került első nyuga i kongresszusi rész vételemre, Angliában. Ennek is érdekes az előzménye, története. Érthető, hogy ebben az időben még alaposan megvizsgálták, kit küldenek ki nyuga i kongresszusra, hiszen nem volt mindegy a kormányzatnak, mit mondanak ott 1956-ról. A minisztérium külügyi vagy személyze i osztályától kaptam egy levelet, melyben kértek, hogy poli ikailag véleményezzem Kováts prof. és Böszörményi angliai kongresszusra történő kiküldésének lehetőségét. Nem reagáltam a levélre, mire telefonon kerestek az ügyben. Közöltem, hogy nem is vagyok hajlandó írásban reagálni, de ha kíváncsiak véleményemre, személyesen szívesen elmondom. Ekkor Varga dr. (Radnót Magda akadémikus akkori férje), a minisztérium egyik fő isztviselője kérte, hogy fáradjak be hozzá. Megtettem. Udvarias kérdésére, hogy miért nem vagyok hajlandó írásos poli ikai véleményt adni, elmondtam, hogy egyáltalán nem kívánok beleszólni a minisztérium káderpoli ikájába, az nem az én dolgom, viszont úgy látom, hogy 56-ból nem tanultak semmit, változatlanul ugyanazokat támogatják, akiket korábban. Ebbe sem kívánok beleszólni, de azt elfogadhatatlannak tartom, hogy ezt velem akarják poli ikailag

megerősíttetni. Erre nem vagyok hajlandó. Elmondtam azt is, hogy kicsit furcsának tartom, hogy saját kiküldetésem fel sem merült, holott vagy három évvel korábban lettem kandidátus, mint Böszörményi (aki végül is az én szavazatommal nyerte el a címet 3:2

arányban), jobban beszélek angolul, és kicsit többet is tettem a status quo helyreállításáért. Hozzátettem, hogy mindezt csak azért mondtam el, hogy megértsék, nem vagyok hajlandó a minisztérium káderpoli ikája érdekében szakmai káderből poli ikai gurává válni.

Varga dr. úgy látszik megértette érvelésemet, néhány nap múlva írásban közölték, hogy Kulka dr. és én fogom az említett londoni konferencián hazánkat képvise1ni.

Igen érdekesen alakult utazásom is. Vasúton mentem Párizsig, majd onnan Calais-ba a “The golden arrow” nevű vonaton. Alighogy elindult a vonat Párizsból, belépett fülkémbe egy elegáns, civilben lévő úr, elkérte útlevelemet, jegyemet, majd távozott. Elég kényelmetlenül éreztem magam, hiszen Nagy Imre kivégzése miatt ezidőben igen rossz híre volt hazánknak nyugaton. Rövid idő után visszajött az említett úr, megkérdezte, hogy orvos vagyok-e. Igenlő

válaszomra elmondta, hogy valaki rosszul lett a vonaton, hajlandó lennék-e megnézni. Nem utasíthattam el, megindultunk tehát a vagonok között. Én mentem elöl, minden vagonátjárónál azt hittem, most fog kilökni a vonatból. Végre elérkeztünk egy olyan szalonkocsihoz, amilyet még soha nem láttam. A kocsi két végén egy-egy hatalmas karosszék volt, előttük terített asztal. Az egyik karosszékben egy indiai alkirályszerű jelenség ült és éppen whiskyt szopogatott. Rögtön érkezésem után egy elegáns stewardess megkérdezte, hogy lesz-e piqure (injekció), hogy előkészíthesse. Egy elegáns hölgy pedig közölte, hogy ő az „alkirály” neje, és hogy férjének hirtelen elviselhetetlen hasi fájdalmai jelentkeztek.

Mondtam, hogy egyelőre nem lesz piqure, előbb megvizsgálnám a beteget és kértem, hogy tegyék szabaddá a hasát. Nem volt nehéz a dolgom, deszkakemény hasa volt, ún. tankönyvszerű acut hasi katasztrófáról volt szó, nyilván gyomra vagy bele kilyukadt (talán a sok whiskytől). Mondtam, hogy az ivást azonnal hagyja abba és kérdeztem, lehet-e a vonatról sürgönyözni. Igenlő válaszra azt tanácsoltam, hogy sürgönyözzenek Calais-ba, hogy várják ott a mentők, mivel megítélésem szerint azonnal kórházba kell szállítani.

A nej alkudozott, hogy nem vihetné-e Londonba, ám véleményemet fenntartottam. A rövid utazás alatt még egyszer hívtak az „alkirály”-

hoz, hogy azután mi történt vele, sohasem fogom megtudni. A nej hosszasan hálálkodott, és ekkor határoztam el, hogy a jövőben mindig tartok magamnál névjegyet, mivel annak hiányában az

„alkirályné” a későbbiekben sem tudhatta háláját leróni.

Egyébként az úton harmadszor is hívtak beteghez, ezúttal egy közönséges étkezőkocsiba. Mikor odaértem, láttam, hogy egy középkorú fér fekszik az egyik asztal alatt és egy másik fér tartja a fejét. Kiderült, hogy utóbbi egy ausztrál kolléga volt, aki közölte, hogy a betegnek szívrohama volt, de már jobban van; kért, hogy húzzuk fel együtt a földről. Ez is megtörtént, végül megérkeztünk Calais-be. Itt átszálltam a kompra, hogy a csatornán átkelve Doverig jussak. Kicsit féltem a hajóúttól, mert úgy tudtam, hogy a csatorna gyakran igen hullámos. Szerencsémre azonban tükörsima vízen hajóztunk végig.

Még a hajón realizálódott a beutazási regisztrálás az immigra ion o ce közreműködésével. A szocialista országokból érkezőknek egy külön helyiségbe kellett bemenni (nem tudom, miért használtam többes számot, mivel természetesen egyetlen ilyen érkező voltam), ahol egy elegáns civil úr fogadott. Nem volt nála semmi; elkérte útlevelemet, majd azt kérdezte, hová megyek és miért. Mondtam, hogy Londonban egy nemzetközi tbc kongresszuson kívánok részt venni. Erre elővett egy papírt, ráírta, hogy NAPT (ez a Na ional Associa ion for the Preven ion of Tuberculosis rövidítése) és kérdezte:

„Erre?”– Igenlő válaszomra megkérdezte, hogy ki jön még Magyarországról és mikor válaszomra, hogy tudomásom szerint Kulka dr., de nem tudom mikor, mert nem együtt jöttünk, közölte, hogy Kulka dr. már tegnap megérkezett, de ő nem Calais-ből, hanem Ostendéből érkezett. Igencsak isztelettel viseltetem azóta az Immigra ion O ce irányában; nyilvánvalóvá vált előttem, hogy bár látszólag semmit nem regisztrálnak, de azért mindent pontosan tudnak. Baj nélkül érkeztem Doverbe, majd onnan tovább vonattal Londonba. Kicsit ideges voltam, mert szállásom nem volt Londonban foglalva, féltem, hogy elveszek majd a hatalmas városban.

Megkönnyebbülésemre Kulka dr. várt a pályaudvaron, ő már a maga fantasz ikus vitalitásával mindennel isztában volt, elvitt egy általa előre kinézett olcsó szállodába, majd a kongresszus

színhelyére, a Royal Fes ival Hallba. Maga a kongesszus – mint kiderült – a brit nemzetközösség kongresszusa volt. Örömmel tapasztaltam, hogy az angol nyelvű kommunikáció nem okoz problémát, bár egyes esetekben értek meglepetések. Így például először nem tudtam, mi lehet az a „szilon”, míg rájöttem, hogy ez Ceylon, a mai Sri Lanka. Nagy élményt jelentett a Lancaster House-ban az egészségügyi miniszter által adott fogadás, ahol egy tábornoknak öltözött fogadóember érkezésemkor fülét odatartotta; mondtam nevemet, mire – mint a régi lmekben – bejelentette: Dr.

István Földes from Hungary. Meglepve tapasztaltam, hogy elegáns brit gentlemanok a büfés asztalok előtt kíméletlenül lökdösték egymást, hogy egy parányi fasírt-pogácsához hozzájussanak.

Általában

nagyon

tetszett

London,

emeletes

buszaival,

keménykalapos tőzsdei, banki dolgozóival, nagy és fegyelmezett forgalmával. Egyedül az étkezések okoztak némi problémát; nehezen bírtam elviselni a főzéshez használt növényi olajok számomra elfogadhatatlan szagát, annál jobban élveztem viszont a reggelihez elfogyasztott bacon and eggset. Az angol bacon csodálatos!

Kuriózumként írom le, hogy ebben az időben a vendéglői számla ki zetésekor egy fontot már ezüst tálcán vitt el a pincér, majd ezen hozta vissza a visszajáró small change-et. Hol vagyunk már ettől!

Kulka Frédi javaslatára, bár nem volt számunkra olcsó mulatság, meglátogattunk egy sztriptíz-műsort is. Ilyesmi akkor még nem volt nálunk. Londonban sztriptíz clubok működtek. Egy ilyenbe formailag (egy alkalomra) beiratkoztunk. Maga a műsor nem volt túlzottan izgalmas, legero ikusabbak talán az asztaloknál felszolgáló, fekete neccharisnyás, lengén öltözött i ú hölgyek voltak. Az igazi meglepetést és elképedést számomra az előadás (műsor) befejezése jelentette. Nem tudtam ugyanis, hogy Angliában az utolsó előadás befejezésekor mindig eljátsszák a himnuszt. A műsor végén tehát rázendített a zenekar a God Save the Queenre, mindenki vigyázzba állt, a meztelenre vetkőzött sztriptíz-görlök is. Ha valaki korábban azt mondja nekem, hogy i ú hölgyek ruhátlanul állnak vigyázzba a himnusz hallgatásakor, aligha hiszem el, most azonban tapasztalhattam, hogy ilyen igenis létezik.

Nem sokkal angliai utazásom után került sor első Szovjetunióban tett látogatásomra is 1959-ben. Ez egy kéthetes tanulmányút volt,

amelyből egy hetet a moszkvai közpon i tbc intézetben, egy hetet Leningrádban, az ottani közpon i tbc intézetben töltöttem. Ezt az első

utamat vonaton tettem meg (utána még vagy hússzor jártam a Szovjetunióban, legtöbbször Moszkvában, mindig repülővel mentem). A vonatozás vagy másfél napig tartott, be kell vallanom, hogy igencsak nyomasztó volt. Órákon át haladt a vonat kietlen pusztaságokon keresztül. Az étkezőkocsiban ettem egy szoljánka nevű levest, volt ebben káposzta, cékla, krumpli, minden egyéb, napokra elment tőle az étvágyam. Végül is eltelt a másfél nap, a pályaudvaron vártak, igen főúri módon helyeztek el a Budapest hotel egy kétszobás lakosztályában. A moszkvai tbc intézet hatalmas intézménynek bizonyult, osztályvezetői nemzetközileg ismert nevek (Kagramanov, Puzik stb.), igazgatója Smelev akadémikus volt. Utóbbi

– megítélésem szerint – jó megjelenésű és beszédkészségű, ám szűklátókörű ember volt. Beszélgetésünk során – elképedésemre –

kiderült, hogy a Szovjetunióban még az erede i, Calmette-féle perorális (szájon át történő) BCG vakcinációt alkalmazták újszülötteken. Amikor javasoltam, hogy át kellene térniük a hatékonyabb, injekciós oltásra, nagyképűen megkérdezte, hogy van-e ezzel kapcsolatban kontrollcsoportos vizsgálatom, amely bizonyítja az utóbbi módszer jobb hatékonyságát. Közöltem, hogy ilyen vizsgálatokra már nincs szükség, ezt a kérdést a sok éves nemzetközi tapasztalat már régen eldöntötte. Nem tudom, e beszélgetésnek volt-e hatása, de tény, hogy egy-két év múlva a Szovjetunióban is áttértek az injekciós vakcinációra.

Alaposan megismerkedtem az intézet munkásságával, Moszkva nevezetességeivel. Jártam a Kremlben, a Lenin mauzóleumban (ekkor ott még Lenin és Sztálin egymás mellett feküdt az üvegbúra alatt), a Vörös téren, a Tretyakov Galériában, a Puskin Múzeumban, a Nagy Színházban és még számos más helyen. Az emberek általában kedvesek voltak, de feltűnt, hogy alig vannak üzletek, az egy-egy nagyobb vásárló központban hihetetlen a tömeg, igen nehéz hozzájutni a mindennapi szükségletekhez. Igaz, a rubelnek fantasz ikus vásárló ereje volt; 20-30 kopejkából egy jó szállodában kitűnően meg lehetett reggelizni. Egy hét eltelte után éjszaka mentem át vonaton Leningrádba, hálókocsiban. Nagyon meglepett, hogy a kétszemélyes hálófülkében egy idős hölgy volt az ú itársam,

akiről beszélgetésünk során kiderült, hogy egy bábszínház művésze.

Leningrádban is vártak autóval a pályaudvaron. Nagyon kellemetlen élményem volt, hogy amikor az intézethez érkezve ki akartam szállni, hirtelen hexenschuss állt belém, úgy emeltek ki az autóból. A leningrádi intézet vezetője (nevére nem emlékszem) is nagyon kedvesen fogadott, forró vasalóval alaposan „kivasalta” a derekamat, így aztán valamennyire mozgásképes lettem. Leningrád (az Ermitázzsal, a Nyevszkij proszpekttel) nagyon tetszett, szerintem a világ egyik legszebb városa, és valahogy (Moszkvával ellentétben) couleur locale-ja van. Az intéze i munka is színvonalasabbnak tűnt a moszkvainál. Néhány nap után azt mondták, hogy ők már eleget beszéltek nekem intézetük munkásságáról, most már rajtam a sor, másnap tartsak nekik előadást. Prágai tapasztalataim birtokában már felkészült voltam; mondtam, hogy beszámolhatok a magyarországi tbc helyzetről oroszul, vagy saját kísérle i munkáimról angolul. Az utóbbit igényelték, ám oroszul! Hiába minden, úgy látszik az ember nem lehet eléggé felkészült.

Transzponáltam tehát sebtében oroszra saját, tuberkulinnal végzett vizsgálataink eredményeit összefoglaló előadásomat. Túléltem ezt is sikeresen! Elvittek kollégáim a leningrádi Kirov színházba is, ahol a Spartacus balettet mutatták be. Az előttem levő sorban közvetlen előttem ült Aram Hacsaturján. Leningrádban csak ezen egyszeri alkalommal voltam, de mindig szívesen emlékezem erre a látogatásra.

Már korábban kellett volna megírnom, hogy 1958 nyarán egy kéthetes kühlungsborgi (NDK) szakszerveze i üdülésen is részt vehettem. Mintegy 100 fős magyar csoport utazott erre a Kele i tenger partján fekvő, Rostock (NDK) mellet i szép üdülőhelyre. A csoport a SZOT épülete előtt találkozott, a csoport tagjai közül senkit sem ismertem előzőleg. És mégis, utólag derült ki, hogy a csoportban vagy 3-4 zsidó volt, és ezek már a vasú i vagonban egymás mellett ültek (ültünk). Ennek a rejtélyes jelenségnek mind a mai napig hiába keresem magyarázatát. A két hét nagyon kellemesen telt el, a magyar csoportot egy külön épületben helyezték el, ellátásunk is megfelelő

volt, bár a német konyha – megítélésem szerint – nem versenyezhet a miénkkel. Azok a barna generálza tok! Sajnos, hiába volt nagyon szép a tenger, vize a mi számunkra még a nyári kánikulában is

túlzottan hidegnek bizonyult, így fürdés nem jött szóba. Itt sikerült megfejtenem – azt hiszem – a németek gazdasági sikereinek a itkát.

Történt ugyanis, hogy a szomszédos üdülőház vendégei (németek) kihívták a mi csoportunkat egy válogatott pingpong meccsre. A mi csapatunkban én is játszottam. Mi magyarok, szokásunknak megfelelően, vidáman játszadoztunk, nagy meglepetésemre azonban a németek olyan komolyan vették a meccset, mintha azon múlna a német birodalom sorsa. Hasonlót tapasztaltam egy szórakozóhelyen is. A hazai zenészek ilyen helyen játszanak néhány számot, majd kiszámíthatatlan idejű szünetet tartanak. Bezzeg a németeknél nem így van; három szám, öt perc szünet, három szám, öt perc szünet, halálosan pontos sorrendben. Úgy gondolom, a német sikereknek –

bármennyire unalmas is ez számunkra – ez a itka, mindent igen komolyan csinálnak, az „Aufgabe”-t teljesíteni kell. Egy-két rövid szexuális kalandra is sor került, ezeknek azonban semmi jelentősége, fontossága nincs.

További munkásságom során az idők folyamán igen sok külföldi konferencián, kongresszuson vehettem részt. Jártam többször a Szovjetunióban (Moszkva, Kijev, Tbiliszi, Szuhumi), valamint Lodzban,

Berlinben,

Borstelben,

Prágában,

Pozsonyban,

Amszterdamban,

Londonban,

Helsinkiben,

Brightonban,

Washingtonban, Kubában és még több más helyen. Ezen alkalmakkor számos előadást is tartottam angol nyelven.

Valamennyiről természetesen nem tudok részletesen beszámolni (nem is emlékszem már mindre), néhány emlékezetesebb külföldi utamról azonban még szót fogok ejteni.

Intéze i munkám eléggé feszített volt. Tudományos igazgatóként az intéze i könyvtárba kerülő folyóiratokat (vagy százat) elsőként néztem át, és avval segítettem kollégáimat, hogy mindegyiknek kijelöltem a témájukkal kapcsolatosan megjelent új közleményeket, ezen kívül az összes – az intézetből kimenő – közleményt átnéztem, átjavítottam, csak jóváhagyásommal lehetett ezeket elküldeni. Volt, aki ezt eleinte rossznéven vette, amikor azonban látták, hogy munkáik minősége közreműködésem eredményeként jelentősen javul, már nem apprehendáltak, ellenkezőleg, már igényelték segítségemet, örültek, hogy végül is színvonalasabb munka szerzői lehettek. Ez a munkám nem volt kis feladat, hiszen évente kb. 70

publikációról volt szó. 1959-ben, 1964-ben és 1969-ben igen szép kivitelű (az Akadémiai Nyomda által készített) bibliográ a formájában ki is adtam (Nyárády Iván közreműködésével) az intézet munkatársainak tollából megjelent közlemények összeállítását; valami 350-400 publikációt tartalmazva. Fontosnak tartom azt is megemlíteni, hogy annak ellenére, hogy egyes kéziratokat néha teljesen átszerkesztettem, átírtam, soha nem engedtem a nevemet társszerzőként beírni olyan közleménybe, amelynek tervezésében, kivitelezésében nem vettem aktívan részt. (Ez természetesnek tűnhet, ismereteim szerint azonban nem ez volt az általános gyakorlat.

Számos intézetvezetőt ismerek, aki odaíratta nevét a szerzők közé szinte valamennyi, az intézetéből megjelent közleménybe.) Saját kórélettani osztályomon is eredményes munka folyt. 1956 után röviddel Komlós Bandi elhagyott, elment a gyógy szeriparba dolgozni, sikerült azonban két nagy tudású, tehetséges munkatársra szert tennem Csötörtök László és Perényi László személyében. Ebben az időben már főleg serotonin-kutatással foglalkoztunk. Ez egy hisztaminhoz hasonló, a szervezetben képződő fontos biológiai vegyület, amit ebben az időben fedeztek fel. Úgy gondoltam, hogy nagyon is fontos egy ilyen fontos anyag biológiai szerepét kutatni, hiszen ritkán adódik lehetőség arra, hogy egy fontos biológiai anyag szerepét a kezdet kezdetétől lehessen kutatni. Néhány valóban szép publikációnk látott napvilágot nemzetközi folyóiratokban. I. H. Page összefoglaló referátumot írt a serotonin első tíz évéről. Én (munkatársaimmal) vagyok az egyetlen magyar szerző, aki ebben a review-ban szerepel.

Nem szeretném azt a benyomást kelteni, miszerint sokirá nyú szakmai és poli ikai elfoglaltságom következményeként mindig halálosan komolyan, gondterhelten végeztem volna a dolgomat.

Igazgatói dolgozószobám a J épület III. emeletén volt, közvetlen szomszédságomban volt i . Kováts Ferenc (Frecike) szobája. Bizony, nagyon sokat viccelődtünk, mókáztunk, a nyári időben a teraszon napoztunk, igyekeztünk jól érezni magunkat. Részese volt ezen kikapcsolódási akcióinknak itkárnőm, Matyi (Ma ild) is. Neki vagy négy

útestvére volt, ennek megfelelően igencsak dörzsölt személyiség volt, emellett áradt belőle a szex, időnként szinte sistergett a levegő körülöttünk. Néhányszor bizony bekövetkezett az

elkerülhetetlen. – És itt térek vissza egy kicsit családi életemre. Mint már említettem, Dolly az ellenforradalom idején igazán derekasan helytállt. Persze – mint gondolom, minden családban – nálunk is felmerült a gondolat, nem volna-e helyes elhagyni az országot. Dolly hajlott volna erre a megoldásra, én azonban november 4. után határozottan arra az álláspontra helyezkedtem, hogy itt a helyem, a szocializmus építésén kell minden erőmmel fáradoznom. Anyám egyértelműen az én álláspontomra helyezkedett, Dolly is elállt a disszidálás gondolatától, de – hogy úgy mondjam – nem állt teljes mellszélességgel mellettem, nem lépett vissza a pártba (csak majd néhány év elteltével), bár az igazsághoz tartozik, hogy nem is beszélt le arról, hogy aktív poli ikai szerepet vállaljak. Mégis, törésnek éreztem kapcsolatunkban, hogy – úgy éreztem – nem állt ki határozottan mellettem. Ettől függetlenül házaséletünk zavartalan volt, élveztük szépen fejlődő két gyönyörű, értelmes gyermekünket.

És itt végre óhatatlanul ki kell térjek röviden az ún. házassági hűség kérdésére, annál is inkább, mivel már a kühlungsborni üdülés kapcsán, meg az előzőekben is említést tettem rövid szexuális

“eltévelyedéseimről”. Tisztában vagyok azzal, hogy az emberek többsége talán még ma is a házastársak közöt i szexuális hűséget tartja a jó házasélet legfontosabb alapkövetelményének. Meg kell írnom őszintén, hogy magam nem ezt az álláspontot képviselem. Az a véleményem, hogy a monogámia nem természetes állapota az embereknek, sőt úgy gondolom, hogy a házasság megóvása érdekében történő (többnyire nem sikeres) monogámiára törekvés rengeteg neurózis forrása. A hosszú évekig tartó monogám kapcsolat elkerülhetetlenül bizonyos fokú megszokáshoz, ru inszerű

kapcsolathoz, csökkent szexuális izgalomhoz vezet, még akkor is, ha az érdekeltek fejlett szexuális kultúrával rendelkeznek. (Úgy gondolom, hogy én az utóbbi kategóriába tartozom, még futó kalandok során is mindig fontosnak tartottam, hogy partnerem is örömét lelje az együttlétben). Egy-egy futó kaland – megítélésem szerint – komoly segítséget jelenthet ennek az említett, megszokással járó elszürkülésnek a leküzdésében. Az igazán jó házasélet tehát véleményem szerint egyáltalán nem elsősorban az abszolút házastársi hűség függvénye. A jó házasság alapvető pillére elsősorban az, hogy a felek érdeklődési köre, általános nézetei közel legyenek

egymáshoz, kölcsönösen törődjenek egymással, és megértsék egymás problémáit, végül – de elsősorban – az, hogy kölcsönösen érezzék, hogy partnerükre számíthatnak, az mögöttük van, segí i életvitelüket, valamilyen biztonságot jelent életükben; tudják egymásról, hogy a család érdekeit, gyerekeik fejlődését minden más tényező elé helyezik. Az is fontos természetesen, hogy szexuálisan is jól érezzék magukat egymással. Úgy gondolom, hogy a mi házaséletünk – említett futó kalandjaim ellenére, amelyeknek nem tulajdonítottam fontosságot – a fentebb leírtak alapján az átlagosnál jobbnak mondható. Azt hiszem, Dolly tudatában volt mindig annak, hogy hallatlan biztonságot, megbízhatóságot jelentek életében. A hiba talán csak az volt, hogy Dolly – személyiségéből következően –

képtelen a könnyedségre, humorérzéke jóformán egyenlő a nullával.

Jellemző, hogy immár 47 éve tartó házasságunk során talán egyetlen viccet sem mesélt el nekem. Pis i am – aki anyjával ellentétben jó humorérzékkel rendelkezik – egyszer meg is kérdezte tőlem: „Apu, hogy lehet az, hogy amikor udvaroltál Anyunak, nem vetted észre, hogy semmi humorérzéke nincs?” Családi életünk tehát zavartalan volt, hallatlanul éveztük két gyönyörű, feltűnően értelmes gyermekünk fejlődését.

Visszatérve ezen kitérő után szakmai jellegű emlékeimhez, le kell írnom, hogy a Korányi Intézetből néhány vezető munkatárs is elhagyta az országot, a már említett Dessauer igazgatón kívül Erdős Tamás és Kokas Eszter. Előbbi éppen szabadságom idején kért útlevelet,

és

távollétemben

akadékoskodtak

vele,

amit

visszatértemkor azonnal korrigáltam. Úgy gondolom azonban, hogy ez csak ürügy volt távozásához, a valódi ok az volt, hogy felesége (Ullmann Ágnes), aki később a párizsi Pasteur Intézet egyik igazgatója lett, beleszeretett a Nobel-díjas Jacques Monod-ba, és ki akart menni hozzá. Tamás meg elkísérte (a gyertyát tartani). Tamás távozását nagyon sajnáltam, mivel kiváló biokémikus volt, nálunk végzett munkájával éppen visszakerült a biokémikusok nemzetközi élvonalába, távozása előtt közölte a Nature-ben a streptomycin hatásmechanizmusára vonatkozó sejtmentes rendszerben végzett kísérletei eredményeit, amelyek az első ilyen irányú vizsgálatok voltak; emellett kedves, szeretetreméltó egyéniség volt. Kokas Esztert régi mestere, a már évek óta Baselben dolgozó Verzár Frigyes

professzor hívta meg hosszabb időre. Elintéztem, hogy kimehessen.

Sajnos, rövid idő múlva Baselből Amerikába távozott, és ott is maradt, így őt is elvesztettük. Rosszul esett, hogy még csak egy rövid levélben sem közölte disszidálásának tényét velem, holott – mint írtam – sokat segítettem neki, és Baselbe történő utazását is én tettem lehetővé. A hatvanas években eltávozott Kurucz János, igen tehetséges kórboncnokunk is. Az történt, hogy nálunk járt Ankarából a magyar származású, nemzetközi hírű Philipp Schwartz professzor.

Mikor panaszkodott, hogy ott nem tud megfelelő munkatársat kapni, én javasoltam, hogy Kuruczot hívja meg 1-2 évre. Ez meg is történt.

Kurucz eleinte számos levelet írt, panaszkodott főnökére, hogy kibírhatatlan természete van, és írta: csak most látja, hogy milyen jó főnöke voltam. Kért, hogy intézzem el, hogy felesége is kimehessen hozzá. Ezt is elintéztem. Ezek után váratlanul ért, hogy Schwartz professzortól kaptam egy levelet, melyben közölte Kurucz disszidálásának tényét, és elnézést kért miatta tőlem. Kurucz ezután az USA-ban lett befutott pszichiáter professzor. Szerencsére Erdős Tamás helyére sikerült megnyernem a Straub Intézetből Krámer Miklóst, aki csillogó intellektusú és tudású kolléga volt. Életemben senkivel nem vitáztam szakmai és poli ikai kérdésekről olyan jókat, mint vele. Sajnos rövid idő után vastagbélrákban meghalt. Én tartottam sírjánál a búcsúztató beszédet. Nagy veszteség volt távozása.

A hatvanas évektől már elég komoly nemzetközi kap csolataink alakultak ki. Azt hiszem, az általam tudományosan irányított intézetbe jött hazánkba elsőként WHO ösztöndíjjal nyuga i kolléga.

Ez Maurice Pe it francia orvos volt. Még most is minden évben kapok tőle karácsonyi-újévi üdvözleteket, melyekben kedvesen és hálásan emlékezik nálunk töltött idejére. Mi, magyar kutatók is egyre jobban belekerültünk a nemzetközi tudományos vérkeringésbe. Komoly kapcsolatunk alakult ki pl. a Hamburg mellet i borsteli biológiai kutatóintézettel, amely akkor Európa egyik vezető biológiai kutató intézetének számított. Igazgatója Freerksen professzor volt, spiritusa pedig Boenicke dr. Komoly elismerésnek számított, hogy többször is kaptam tőlük meghívást előadás tartására tudományos rendezvényeiken. Ezeken többnyire az izotóp-technika alkalmazása a tbc-kutatásban volt a téma. Tőlük Johannes Meissner professzor volt

e téma atyamestere. Túlzás nélkül állíthatom, hogy e témának mi voltunk az úttörői, amit több publikáció és irodalmi hivatkozás igazol. Az említett Meissnerrel csak az volt a probléma, hogy olyan német nyelvet használt, amit alig értettem. Mikor erről kollégáinak panaszkodtam, mondván, hogy igazán nincs problémám a német nyelvvel, de Meissnert csak nehezen értem, elnevették magukat és közölték, hogy ők is az angol szinkron tolmácsolást szokták hallgatni, amikor Meissner ad elő. Erre megnyugodtam. A németek minden alkalommal fedezték az ú iköltséget, szállásköltségeket, sőt még valami iszteletdíjat is adtak. Egy ilyen díjból vásároltam pl. egy alkalommal még ma is használható kitűnő Zeiss fényképezőgépemet.

Szoros kapcsolatba kerültünk az újvidéki (Novi Sad) tbc-intézettel is, ahol ugyancsak több alkalommal voltam meghívott előadó. A kapcsolat úgy indult, hogy intézetünkben járt ezen intézet igazgatója, Stevan Goldmann professzor, kiváló modern tüdőgyógyász. Mikor először nálam járt, láttam rajta, hogy nem tudja, mit is gondoljon rólam. Valahogy az atombombákra, ill. az atomkutatással kapcsolatos akkori problémákra terelődött a szó. Ennek kapcsán –

szándékosan – megjegyeztem, hogy ugyan már, a pionírok e területen Magyarországról származó zsidók voltak, akik, ha itkosan akartak valamit megtárgyalni, magyarul beszéltek egymással. Erre megszűnt feszengése, átölelt és ettől kezdve szoros kollegiális, bará i kapcsolat alakult ki közöttünk. Mindez persze a Tito érában volt. Bár Sztálin halála és különösen 56 után már megszűnt a „láncos kutyázás”, azért a hivatalos szocialista tábor még nem tekintette Jugoszláviát igazi szocialista országnak. Személyes tapasztalataim ennek az ellenkezőjéről győztek meg. Jugoszláviában járva egyáltalán nem tapasztaltam, hogy kapitalista úton járnának, de azt igen, hogy egy nálunk lényegesen fejlettebb, magasabb életszínvonalú, nem tőkés alapon álló társadalmat építettek fel, amely sok tekintetben elérte az úgynevezett fejlett nyuga i színvonalat. Sokkal gazdagabb volt az árukínálat. mint nálunk, sokkal több személygépkocsi (főleg nyuga i típus) közlekedett, mint nálunk, és intézetük is lényegesen modernebbül volt felszerelve, mint a miénk. Úgy tapasztaltam, hogy a nemze iségi kérdést is nagyon sikeresen oldották meg, holott ebben az országban igencsak sok nemze iség élt együtt. Az újvidéki intézetben dolgozó kollégák legalább tíz nemze iséget reprezentáltak,

meglátásom szerint a legnagyobb egyetértésben dolgoztak. A hatvanas években például Újvidéken magyar zsidó cserkészcsapat működött! Az természetes volt, hogy az intézetben dolgozó Apró Vera doktornő lánya, Csilla, magyar iskolába járt. Annál döbbenetesebb és érthetetlenebb számomra napjainkban a volt Jugoszláviában dúló polgárháború, értelmetlen öldöklés. Hiába, úgy látszik, az emberi ostobaság nem ismer határokat. Az intézetüknek volt egy gyönyörű

üdülőhelye az Adriai tenger partján, Drasnicén. Ez kb. félúton van Split és Dubrovnik között. Goldmann professzor lehetővé tette, hogy évenként néhány Korányi-dolgozó jutányos zetségért itt

nyaralhasson. Engem családostól vendégként többször is meghívott, így a hatvanas években két vagy három nyáron két hé ig Drasnicén üdültünk igen kellemes körülmények között. Mindig Szarajevón át autóztunk oda; fantasz ikus a hosszú, tengerpar i autóút is, bár az igazság az, hogy ezen az úton mindig szorongással telve vezettem az autót. Érdekes módon gyerekeink ezekre a nyaralásokra, meg az Olaszországban, Lido di Jesolón töltött nyaralásainkra – elmondásuk szerint – valahogy nem úgy, mint nagyon kellemes nyári élményekre emlékeznek vissza10. Ennek magyarázatát nem tudom megadni.

1956 után egy-két évvel hazatért a Szovjetunióból az oda emigrált neves mikrobiológus, Weiszfeiler Gyula, Valen ina nevű orosz feleségével és Viktor ukkal, aki egyidős volt Évával. Érdekes módon, amikor korábban Havas Bandi bácsinak megemlítettem, hogy irodalmi ismereteim szerint rajta kívül dolgozott még a Szovjetunióban egy másik magyar tbc kutató, Weiszfeiler, Bandi bácsi mindig gyorsan valami másról kezdett beszélni. Akkor nem értettem ennek a furcsa viselkedésnek az okát. Azóta nyilvánvalóvá vált előttem, hogy Bandi bácsi furcsa magatartásának kettős oka lehetett. Az egyik az – gondolom –, hogy a Szovjetunióban a személyi igazolványban szerepelt a nemze iség megjelölése. Bandi bácsi természetesen magyarnak, ezzel szemben Weiszfeiler zsidónak volt –

nyilván saját elhatározásából – elkönyvelve. Ez is oka lehetett, hogy Weiszfeilert csak később engedték hazatérni. A másik ok – úgy gondolom – Weiszfeiler személyiségével magyarázható; ez későbbi érthetővé fog válni. Amikor értesültem Weiszfeiler hazatértéről, úgy láttam, hogy a hazai mikrobiológia vezető személyiségei (élükön Ivanovits akadémikussal) igencsak (enyhén szólva) kevés szeretettel

fogadták, hiszen konkurenciát véltek benne, emellett a Szovjetunióba emigrált kommunista volt, na meg zsidó is. Mindezért úgy gondoltam, hogy kötelességem – amennyire tudom – segíteni beilleszkedésében. Meg is tettem mindent, amit csak tehettem.

Hamarosan kiderült azonban, hogy Weiszfeilert nem igen kell félteni. Nagyon ügyesen kihasználta összeköttetéseit más volt emigránsokkal, vezető káderekkel. Az OKI-ban helyezkedett el, kapott egy osztályt. Szép lakást is kapott, gyorsan elintézte, hogy az MTA levelező tagja legyen. Csakhamar közölte velem, hogy az Akadémia építene neki egy kis kutatóintézetet, csak telket kell találjon. Mondtam, hogy a Korányi több mint 50 holdon terül el, ha talál helyet, ott nyugodtan építkezhet. Így létesült 1962-ben a Korányi területén az Akadémia Mikrobiológiai Kutatócsoportja. Rossz nyelvek szerint ravasz ckó vagyok, azért segítettem ezen intézmény létesítését, hogy utóbb majd vezetője, igazgatója lehessek. Erről persze szó sem volt. Fel sem merült bennem ilyen gondolat, azt hittem, aktív munkásságom végéig a Korányiban fogok dolgozni.

Hogy mégis másként történt, annak egyáltalán nem személyi ambícióm, hanem a körülmények furcsa alakulása a magyarázata.

1959-ben jelentős változást hozott életemben, hogy megvehettem első autómat. Természetesen ez készpénzért kettőnk zetéséből lehetetlen lett volna. A kormányzat azonban lehetővé tette, hogy néhány ember ötéves részlet zetéssel vehessen autót. Szerencsémre e néhány ember közé kerültem, így megvehettem – jól emlékszem, 70.000 forintért – első Moszkvics gépkocsimat; havi részlet zetési kötelezettségem az ezer forintot sem érte el, így vált lehetővé megvásárlása. Julika (asszisztensem) férje, Demjén Sándor hivatásos sofőr volt, ő tanított meg autót vezetni. Elég ügyesnek bizonyultam, sikerült az első vizsgán átmennem. Azóta rendszeresen autón járok, 3-4 évenként mindig újra cseréltem. Jelenleg – ha jól számolom – a izenegyedik autómnál tartok. Ez egy kis Opel Corsa, a többi – egy Dáciát kivéve – mind szovjet autó volt (3 Moszkvics, 4 Lada, 2

Szamara, 1 Dacia). Az eltelt 35 év alatt szerencsémre egyetlen komoly karambolom sem volt, egy-egy kisebb koccanást leszámítva sikerült balesetmentesen vezetnem. Kivételt képez első Szamarám, amit a lakásunk előt i parkolóhelyen egy karácsonyestén totálkárossá tett egy belerohanó személyautó. Akkorát csattant, hogy ágyamban fekve

majdnem kiestem az ágyból. Szerencsére a biztosító társaság 3

hónapon belül pótolta káromat egy új Szamarával.

Az ötvenes évek végén vagy a hatvanas évek elején Dolly kapott egy hollandiai ösztöndíjat, így több hónapig Nijmegenben dolgozott, ott tökéletesítette az immun luoreszcens-morfológiai vizsgálatok technikáját. Így ezen módszer hazai alkalmazásának úttörője lett, és a vesebiopsziás vizsgálatokra alkalmazva mind a mai napig elsőszámú hazai szakértője. Nyugodtan dolgozhatott Nijmegenben, mivel jól tudta, hogy anyám és én a gyerekeket megfelelően ellátjuk. 11

A helyzet az volt, hogy én is könnyedén szerezhettem volna ez időben külföldi, hosszabb ideig (fél évig, egy évig) tartó tanulmányutat, ami bizonyára elősegítette volna szakmai fejlődésemet, látóköröm bővülését, ám – nyilván egyéniségemből adódóan – képtelen voltam azt vállalni, hogy hosszabb ideig távol legyek gyerekeimtől. Így erről a lehetőségről tudatosan lemondtam és beértem avval, hogy évenként 1-2 alkalommal külföldi kongresszusokon részt vegyek.

Ugyanerre az időre esik, hogy anyám mellrákban meg betegedett.

Szegény anyám egész életében a mellráktól félt, időnként megmutatta nekem, hogy vizsgáljam meg, mintha érezne benne valami csomót. Alapos vizsgálattal soha nem találtam semmit. Egy újabb ilyen vizsgálat kapcsán döbbenten tapasztaltam, hogy most valóban jogos a panasza, sőt mellbimbója már „befordult”. Azonnal elvittem Rubányi sebészprofesszorhoz, aki rögtön radikális műtétet végzett, amit sugárterápia követett. A műtét sikeres volt, sikerült a tumort teljesen eltávolítani, a szövettani vizsgálat azonban már malignitást talált a környéki nyirokcsomókban. Még vagy másfél évig a műtét után viszonylag jó állapotban volt, változatlanul ellátta a háztartást. Ezután azonban hirtelen robbanásszerűen teleszóródott metastasisokkal, és 1962 októberében a Korányiban (ahová elhelyeztem) meghalt. Carcinophobiája miatt persze mindvégig el itkoltuk előle, hogy rákja van, így nem értette szegény, hogy ha nem rákja van, kiváló orvos a miért nem tud rajta segíteni. Ezt az ódiumot vállalnom kellett. Sajnos, halála pillanatában, amely éjjel következett be, nem voltam mellette. A halála előt i estén úgy ítéltem meg, hogy még van néhány napja. Tévedtem, így az éjszakai telefonhívásra mentem ki, hogy halála után végső búcsút vegyek tőle.

Így teljesen árván maradtam; azt még nem írtam meg ugyanis, hogy

apám is elhunyt vagy másfél-két évvel anyám halála előtt. Ő krónikus emphysemában (tüdőtágulás) halt meg, ugyancsak nálam a Korányiban, a tőle szokásos eleganciával. Azt hiszem, egy hirtelen embólia végzett vele. Apámat a farkasré i, anyámat a rákoskeresztúri zsidó temetőben Ernő bácsi mellé temettük el. Apámnak protestáns, anyámnak vallás nélküli temetése volt, Böszörményi Miklós mondott gyászbeszédet.

Anyám halála – bár nem volt váratlan – hihetetlenül megrázott. Úgy gondolom, nagyon fontos lehetett számomra az a (tudatalat i) tudat, hogy van egy ember anyám személyé ben, aki szeretetével, odaadásával fenntartás nélkül mögöttem áll, akinek én vagyok a legfontosabb. Ez most halálával megszűnt, Dolly ezt nem tudta pótolni. Bár mind a mai napig korrekt, megbízható feleségem és kiváló anya, sohasem éreztem, érezhettem úgy, hogy számára én vagyok a legfontosabb. Az eredmény az lett, hogy súlyos szívneurózist kaptam, voltak napok, amikor szubjektíve több pseudostenocardiás rohamot is átéltem. Orvos lévén tudatában voltam annak, hogy szívpanaszaimnak nincs organikus háttere, ez azonban mit sem változtatott állapotomon. Elősegítette szívneurózisomat a véletlenek szerencsétlen összjátéka is. Először befeküdtem vizsgálatra Magyar Imréhez, aki ekkor az Orvostovábbképző Intézet igazgatója volt. Külön szobája nem lévén, saját dolgozószobájában helyezett el. Attól féltem – objektív kóros leletek híján –, hogy dilisnek fognak nyilvánítani. Egy alkalommal éppen az EKG-mat csinálták, régimódi szkóppal néztek, amikor hirtelen rámjött a szokásos rosszullét. A vizsgáló – EKG-mat látva –

már azt remélte, elkapja a halál pillanatát, és remek közlemény lesz halálom. Gyorsan átkapcsolt a gráfra, de mire ez sikerült neki, már egy teljesen normális görbét látott. Végül Magyar Imre azt tanácsolta, menjek el a Mátrába síelni, pihenni. Szót fogadtam, egyedül mentem a Mátrába. Az üdülővezető, Szabó Laci – akivel jó bará i kapcsolatban voltam – megkérdezte, kit ültessen mellém az ebédlőben. A listát átnézve az orvostovábbképző ideggyógyász professzorát, Rakonicz Jenőt választottam, gondoltam, majd jól elszórakoztatjuk egymást. De nevezett estére sem érkezett meg. Másnap Szabó Laci közölte, hogy telefon értesítést kapott, miszerint a professzor váratlanul meghalt szívinfarktusban. . Hazatértem után néhány nappal Szántó Bandiék12

voltak nálunk bridzselni. Bandi előzőleg súlyos infarktuson esett át.

Nos, ezúttal kártyázás közben nálunk kapott egy újabb rohamot, alig bírtam saját kocsiján hazavinni. (Szerencsére nem lett újabb infarktusa). Ezek és hasonló esetek persze „megerősítették”

neuro ikus állapotomat, amely vagy két évig tartott, majd szerencsére amilyen váratlanul és hirtelen kezdődött, ugyanolyan hirtelenül meg is szűnt nyomtalanul, és mind a mai napig nem tért vissza. Ez a két év igen nehéz volt számomra. Sok energiám ment el arra, hogy munkahelyi környezetem ne vegye észre, hogy – enyhén szólva – nem vagyok a leghasználhatóbb állapotban.

Közben változatlan ak ivitással tevékenykedtem. Évente mindig sikerült az 5-6 publikációt „megtermelni”, rengeteg előadást is tartottam. Emellett év izedeken keresztül – amíg Telegdi István (Pista) volt a főszerkesztője – havi megjelenésű tbc-szaklapunk számára mindig átjavítottam (gyakran teljesen átírtam) a háromnyelvű (orosz, angol, német) összefoglalókat. Ez komoly és nehéz munka volt. Rengeteget lektoráltam is, értekezéseknek opponense, bíráló bizottságoknak elnöke, tagja voltam. Még ma is elképedek, ha látom, olvasom, hogy egyetemi nyilvános, rendes tanárok (másokról nem is beszélve) milyen sületlenségeket, alany és állítmány nélküli mondatokat képesek papírra vetni. Az intézet párt itkára is voltam egészen 1970-ig, rendszeresen tartottam taggyűléseket, pártnapokat. Ezek – utólag értékelve – mindig józanok, korrektek voltak, soha nem estem túlzásokba. Sikerült az intézetben – azt hiszem – olyan légkört teremtenem, hogy úgy éreztem, senki nem fél a párttól, nem érezték úgy, hogy az uralkodik felettük; biztonság érzetét keltő, nyugodt légkört sikerült kialakítanom. Jellemző, hogy még pár irodám sem volt, hozzám mindenkor bárki bejöhetett problémáival.

Közben a kerüle i párt végrehajtó bizottságában (1956-75) is aktív szerepet játszottam. Túlzás nélkül állíthatom, hogy ennek a testületnek egyik meghatározó személyisége voltam, komoly tekintélyt szereztem magamnak. Utólag visszaemlékezve most is (amikor az egész 1956-tól 1989-ig terjedő időszakot az „átkosnak”

becézik) úgy látom, hogy ebben a testületben túlnyomó többségben igen jó szándékú, valóban az ország, a társadalom érdekeit szem előtt tartó emberek ültek, ha nem is mindig a legtehetségesebbek. Ma

közhelyszerűen, evidenciaként állítják, hogy ezekben a középszintű

párttestületekben pusztán a felsőbb pártszervek utasításainak szolgai végrehajtása realizálódott. Aktív résztvevőként állítom, hogy ez korántsem így volt. Nem vitás, ezekben a testületekben (mint mindenhol és mindenkor) is ültek talpnyalók, túllihegők, de ez egyáltalán nem volt törvényszerű. Számtalan példát tudnék leírni, amikor a felsőbb pártszervek szándékától eltérő vagy éppen ellenkező nézetemet fejtettem ki, és sok esetben ezek kerültek elfogadásra. Semmiféle retorziót ilyen esetek után nem észleltem, bár igaz, hogy nem lett belőlem miniszter vagy akadémikus. Mindig, minden fórumon bátran kifejtettem véleményemet, és úgy érzem, hogy ennek következményeként iszteletet és elismerést vívtam ki magamnak. Küldött voltam a párt 7., 8. és 10. kongresszusán. Ezek –

summázva ítéletemet – bizonyos csalódást okoztak. Nevezetesen úgy láttam, hogy ezek a kongresszusok nem munka-, vitaértekezletek, ahol alternatív javaslatok közül választják ki a legjobbnak tűnő

megoldásokat, hanem protokolláris jellegű rendezvények. Az is csalódást okozott, hogy a felszólalók nem spontán, a vita kapcsán felmerülő nézeteiket fejtették ki, hanem előre gondosan megszerkesztett szövegeiket olvasták fel, és még neves emberek is szolgai módon azt gyelték, tetszik-e Kádárnak az általuk felolvasott szöveg. Pozitívum volt viszont, hogy a nemzetközi munkásmozgalom számos legendás alakját (Duclos, Togliat i, Hruscsov stb.) volt szerencsém közelről láthatni, hallani. A pártkongresszusokat megelőző kerüle i pártértekezleteken csaknem kivétel nélkül engem választottak meg levezető elnöknek. Az idők folyamán tehát komoly szakmai és poli ikai tekintélyre tettem szert. A kerüle i pártbizottság megbízásából évekig a KFKI (Közpon i Fizikai Kutatóintézet) pártbizottságát is patronáltam. Itt is sok érdekes és fontos emberrel ismerkedhettem meg (Jánossy Lajos, Pál Lénárd, Szabó Ferenc stb.).

Elvem itt a minimális beavatkozás módszere volt, amit a KFKI-sok örömmel nyugtáztak.

Közben szépen fejlődtek gyermekeim, igen sok örömöm telt bennük. 1960-ban, amikor Pis i 6 éves lett, két probléma is felmerült.

Az egyik az volt, hogy szeptember 2-án született, és ebben az időben rendkívül szigorúan betartották az augusztus 31-i terminust, még miniszter-gyereket sem vettek fel, aki ezután töltötte be 6. életévét.

Pis i óvodába ugyan nem járt sorozatos tüszős mandulagyulladásai miatt, de jól fejlett gyerek volt, butaságnak tartottam, hogy egy évet még iskola nélkül töltsön el. A kérdést úgy oldottam meg, hogy megkértem a kerüle i első itkárt, ültessen az április 4.-i ünnepségen az elnökségben a meghívott előadó, Ilku Pál miniszter mellé. Nevezett eléggé aggódott ünnepi beszéde előtt, mivel pártbizottságunk tagja volt Kelen Jolán néni, akinek a lakásán alakult meg a Kommunisták Magyarországi Pártja, és aki igen jópofa, de erős kri ikai érzékkel rendelkező egyéniség volt, nagyon nem szerette a protokoll-szövegeket. Beszéde előtt Ilku kezébe nyomtam Pis i felvételi kérelmét és mondtam, legyen szíves, írja alá. Meghökkenve kérdezte, hogy mi ez? Röviden elmagyaráztam, mire azt mondta, valóban butaság egy nap miatt kivárni egy évet, küldjem be hozzá a papírt a minisztériumba. Így lett Pis i egyetlenként az országban idő előtt felvéve. A másik probléma az volt: hová írassam be? Arra gondoltam, hogy vagyont biztosan nem fogok hagyni gyermekeimre, de a legjobb képzést biztosítani tudom. Feltettem magamnak a kérdést: mitől lett a brit arisztokrácia meghatározó jelentőségű? Nyilván attól, hogy a legjobb iskolákba járatták gyermekeiket (Eton, Cambridge, Oxford).

Nos, ezt én is biztosítani tudom, gondoltam. Utána érdeklődtem, melyik a legjobb általános iskola. A XII. kerüle i Tanítóképző Főiskola gyakorló iskoláját ajánlották, ide vetettem fel tehát Pis it. Pestről (a Rottenbiller utcából) vittük naponta Budára, az iskolába. Külön szerencse volt, hogy tanítója Panni (Pál fyné) néni volt, aki megszállott, zseniális pedagógusnak bizonyult, kihozta a gyerekekből a maximumot, de úgy, hogy szerettek is közben iskolába járni.

Gyerekeim iskolai tanulmányairól most csak annyit, hogy igazán szerencsés szülők voltunk, soha nem kellett gyerekeinket tanulásra ösztökélni, külön foglalkozni velük, végig teljesen önállóan végezték iskolai dolgaikat, mindketten játszi könnyedséggel kitűnő tanulók voltak. Öröm volt egy-egy szülői értekezletre, fogadóórára bemenni.

Én mindig Pis i, Dolly pedig Évi szülői értekezletein vett részt. Ez teljesen spontán alakult ki a családban, valamint az is, hogy ha sétálni mentünk, Évi automa ikusan Dolly, Pis i pedig az én kezemet fogta meg.

A 60-as évek közepe táján már felmerült bennem a gondolat, hogy lassan ideje lenne nagydoktori értekezésemet megírni és benyújtani.

Két témám közül is választhattam: az izotóppal jelzett tuberkulinnal végzett-, vagy a serotonin-kutatással kapcsolatos munkáim összefoglalása között. Végül az előbbi mellett döntöttem, és rövid idő

alatt – azt hiszem, nívósan, persze az akkori tudományos színvonalon

– meg is írtam értekezésemet. Megmutattam természetesen több munkatársamnak, kollégának, bírálatot kérve. És ekkor jött derült égből a villámcsapás! Annak ellenére, hogy természetesen Levendel Lászlóval is közöltem még a megírás előtt, hogy az izotópos kísérletek alapján kívánom értekezésemet benyújtani, és evvel egyetértett, munkám elolvasása után levélben fordult hozzám, amelyben kifejtette, hogy nagyon tetszik neki értekezésem, biztosan sikerem lesz vele, ám erősen kifogásolta, hogy az ő aktív szerepét nem domborítom ki eléggé, kvázi nem az ő dicsőségét hirdetem munkámban. Csak ámultam levele olvastán, hiszen az értekezésben természetesen összes közös munkánk pontosan idézve volt (az összes társszerzővel), és ő maga is elismerte levelében, hogy közös munkáinkban a szerzői sorrend soha nem képezte vita tárgyát.

Bármennyire tudatában voltam is igazamnak, az ügy rendkívül kellemetlen volt számomra; valahogy úgy éreztem, mintha egy nem létező kabát ellopásával vádoltak volna, és nekem kell bizonyítanom, hogy nincs is kabát. Természetesen Böszörményi is támogatta Levendelt, hiszen az ő tanítványa volt, és különben is rengeteg szakmai ellentét volt közöttünk közös igazgatásunk egész időszakában. Úgy döntöttem, hogy nem veszek tudomást Levendel akadékoskodásáról, benyújtottam az értekezést, és 1966-ban sikeresen megvédtem. Bíráló bizottságom elnöke a nagyhírű

Manninger akadémikus, opponenseim Kesztyüs Loránd, Jeney Endre és Weiszfeiler Gyula voltak. Mindhárman nagyon kedvező véleményt mondtak munkámról, Manninger külön gratulált a védés után. Így lettem elsőként a Korányiból nagydoktor. (Ebben az időben még igen kevés nagy doktor volt hazánkban).

Intéze i munkásságom közben változatlanul igen aktív volt. Szűkös anyagi körülményeink ellenére továbbra is minden évben sikerült a magamnak előírt 4-5 (azt hiszem, elég nívós) publikációt

“megtermelni”, egyre többet közöltem nyuga i folyóiratokban, angol nyelven. Rengeteg előadást is tartottam különböző hazai és külföldi konferenciákon, na meg továbbképző előadásokat is szép számmal.

Együttműködésem Böszörményi Miklós igazgatóval nem volt zavartalan. Mindig elismertem, hogy minisztériumi közvetlen főnökünkkel, Mosolygó Dénessel együtt kiváló munkát végeztek az országos tbc-hálózat kiépítése és működtetése területén. Biztosan ez volt a legszervezettebben dolgozó országos egészségügyi hálózat.

Megítélésem szerint azonban hosszú-hosszú éveken keresztül elégtelen kemoterápiát alkalmaztak. A krónikus tbc-s betegek nyilvántartásakor pl. kiderült, hogy nagy részük soha nem részesült előzőleg streptomycin-kezelésben. Elégségesnek tartották az INH és egy ún. másodrendű an ituberkulo ikum ru inszerű kezde i alkalmazását a hármas kombináció helyett. A sebészi kezelést (az esetek ún. „megoldását” forszírozva) is túlhajtották. Véleményem szerint sok fölösleges, rossz indikáció alapján végzett műtétre is sor került. Véleményemet a rendszeresen tartott országos értekezleteken mindig nyilvánosam is kifejtettem. A résztvevő kollegák mindig jöttek hozzám a szünetekben, hogy egyetértésüket kifejezzék, nyíltan azonban nem mertek állást foglalni, félve Mosolygó és Böszörményi retorzióitól. De hát azért ment a szekér rendesen, a 70-es évek elejére már kimondhattuk, hogy sikerült a tbc-t mint népbetegséget felszámolni.

Kellemes színfoltot jelentettek az intézet életében a hetenként tartott intéze i orvosi tudományos értekezletek. Ezeken Kováts Frecikével és Barát Irén főorvossal mindig nagyon jól szórakoztunk.

Utóbbi legendás személyiség volt, nehéz megállapítani ennek igazi okát. Egész életét a Korányiban töltötte; köztudott volt, hogy Bajor Gizinek, majd halála után Székely Mihálynak volt közeli barátja.

Soha nem ment férjhez, kitűnő mondásai voltak. Egy alkalommal pl.

azt mondta nekem, tudja István, ha a am lenne, adnék magának egy B12 injekciót, mert nagyon sápadt és sovány, de mivel a főnököm, nem tehetek semmit. Minden évben egy alkalommal isztelgő

látogatást tettem nála, amikor is mindig szóba hozta a Böszörményi és köztem fennálló nézeteltéréseket – bár én kerülni igyekeztem ezt a témát. Egy ilyen alkalommal azt mondta: tudja István, mindennek a Böszi anyósa az oka! Csodálkozva ránéztem, mire így folytatta: én ismerem őket atal koruk óta. Amikor Éva (Böszi felesége) szólt az anyjának, hogy feleségül akar menni Böszihez, azt mondta az anya:

ne menj lányom a Miklóshoz, mert az egy niemand (persze ez nem igaz!) Azóta a Böszi bizonyít az anyósának!

Kováts Frecikének régi szokása volt, hogy ismerőseinek, barátainak újév alkalmából megküldi az általa művészi módon elkészített lino-vagy fametszete képét jókívánságaival. Mikor ezt először átadta nekem – vagy 40 éve – szépen megköszöntem. Erre ő azt mondta, hogy hohó, ez nem ilyen egyszerű, tessék szintén valamilyen alkotással válaszolni. Ez óta minden új évre küldök neki egy versikét, szépen feldekorálva. Eleinte magyarul követtem el ezeket, de írtam már pl. epepe nyelven is, az utóbbi év izedekben angol poémákat írok. Hungarian Shakespeare-nek nevez. Ezeket a műveimet, amelyekről nincs másolat, gondosan őrzi, boldogan mutogatja ismerőseinek, érdekes lesz talán pár év múlva összegyűjtve tanulmányozni ezeket.

Itt írok le egy érdekes epizódot, ami kicsit rávilágít a tudomány területén létező e ikai problémákra. Bár a BCG-t (ami egy élő, gyengített virulenciájú bakteriális vakcina) sikeresen alkalmazzák az egész világon, valahogy napirendre került, hogy ki kellene próbálni az elölt baktériumokból készített vakcinák hatását. A brit Glaxo laboratórium bocsátott rendelkezésre 5 ilyen vakcinát, és a WHO

égisze alatt ezek kipróbálására került sor laboratóriumi körülmények között. Anglia, USA, Csehszlovákia, Magyarország, összesen tíz laboratóriuma vett részt a kísérletben. Egy bizottságot alakítottunk, elnökévé a cseh Sulát, alelnökévé engem, rapportőrnek az USA-ból (Madison, Wisconsin) Donald Smith professzort választottuk. Az alakuló ülést Londonban rendezte a Glaxo. Csak érdekességként említem meg, hogy Windsorban, közvetlen a királyi kastély szomszédságában, az Old House Hotelben laktam, mely egykor Sir Christopher Wren13 háza volt. Megállapodtunk, hogy mind a 10 labor elvégzi az 5 vakcina tesztelését a saját módszerével vagy módszereivel. A kísérletek szépen meg is történtek, eléggé meglepő

eredménye az lett, hogy nem akadt a tízből két laboratórium, amelyik az 5 vakcina hatását azonosan értékelte. Elhatároztuk, hogy az eredményeket a WHO Bulle inben közöljük. Donald Smith közölte, hogy ő kitűnő matema ikusokkal rendelkezik a sta isz ikai vizsgálatok elvégzéséhez, minden labor küldje el neki eredményeit, és majd ők elvégzik a szükséges modern sta isz ikai elemzéseket.

Ebben meg is állapodtunk. Telt-múlt az idő, mikor végre levelet kaptam Smith-től. Ebben megírta, hogy elvégezték a szükséges sta isz ikai elemzéseket, a közlemény így összeállt, most már csak a szerzők nevéről és sorrendjéről kellene dönteni, ő azt javasolja, hogy matema ikusai és ő legyenek a szerzők, a többiek pedig mint résztvevők (par icipa ing laboratories) szerepeljenek lábjegyzetben.

Kért, hogy írjam meg erről véleményemet. Udvariasan válaszoltam.

Megírtam, hogy tudomásom szerint kooperációs munkák kapcsán nincsenek írott szabályok a szerzők sorrendjéről, de a kutatók hallgatólagosan elfogadott szokásai szerint azok szoktak ilyen esetekben a szerzők lenni, akik a kísérle i munkát indukálták, megtervezték és végrehajtották, nem pedig a sta isz ikai értékelésre felkért matema ikusok; javaslatával tehát nem tudok egyetérteni.

Ismét eltelt néhány hónap, majd újabb levelet kaptam Smith-től.

Ebben megírta, hogy a tíz megkérdezett kolléga közül nyolc egyetértett javaslatával, ez abszolút többség, így tehát a közlemény az általa javasolt módon fog megjelenni. (Utólag derült ki, hogy a két egyet-nem értő Sula és én voltunk). Így is történt. Ennyit a demokráciáról

Úgy érzem, itt az ideje, hogy ismét magánéletemről írjak. Itt gyermekeim okozták a legtöbb örömöt. Amikor Pis i befejezte a Kiss János altábornagy utcai általános iskolában a negyedik osztályt, mindkét gyereket átvittük az ELTE Radnó i Miklós gyakorló iskolájába (volt zsidó gimnázium), ott is érettségiztek mindketten.

Igen tehetségesnek bizonyult mindkettő. Hogy ezt nem apai elfogultságból írom, arra néhány rövid példát említek meg. Pis i matema ika tanára a szülői fogadó-órákon mindig azt mondta: mondtam már, hogy a Földes Pista után teljesen felesleges érdeklődni! Osztályfőnöke, Köllő Miklósné pedig mindig arról tájékoztatott, hogy az osztályfőnöki órákon Pis i véleményei mindig megalapozottak, irányt mutatnak társai számára is. Emellett rendkívül tehetségesen sakkozott. Mikor erre a nagyszerű játékra egészen kis korában megtanítottam, a televízióban éppen napirenden volt Karakas Éva sakkműsora. (Furcsa véletlen, hogy amikor ezeket a sorokat gépelem, 1995. május 15-én, a napi sajtóban jelent meg halálhíre; 73 évesen halt meg). Beküldött valami megfejtést, mire Karakasné meghívta az MTK-ba, az általa vezetett

sakk-iskolába. Hamarosan a Karakas iskola tanítványai (Pintér József, Kas Rita, Pis i stb.) megnyerték az összes kerüle i sakkversenyt, majd az i úsági Budapest-bajnokságot is. Pis i rendszeresen játszott az MTK (gyakran bajnok) NB1-es csapatában is (a két utolsó táblán i úságinak kellett szerepelnie), így az első táblán Por isch Lajos, az utolsón vagy utolsó előt i Pis i játszott. Ez az elfoglaltság azonban hihetetlenül időigényes, hiszen egy-egy par i 4-5

órát vesz igénybe, az egyéni versenyeken pedig he i 3 alkalommal is asztalhoz kell ülni. Rengeteget vittem Pis it versenyekre. Ki kellett azonban derülnie, hogy egy bizonyos szinten túl a sakkot is csak full ime lehet eredményesen művelni. Így Pis i válaszút elé került; a sakk helyett a zikát választotta hivatásául, bár mind a mai napig időnként részt vesz egy-egy versenyen. Kiskorától kezdve Pis i rendszeresen vívott is, párbajtőrözött. Bár nem volt éppen jó mozgású gyerek, hallatlan akaratával, eszével, sport- és versenyszeretetével itt is másodosztályú szin ig jutott, több nemzetközi nevű vívót is megvert versenyeken, igaz gyakran pi iánerektől is kikapott. Utolsó mestere, a neves Kevey János szerette és becsülte. Már felnőtt korában edzői képesítést is szerzett. Pis i általában szerette a versenyzést. Evvel szemben Évában nem volt semmiféle versenyszellem. Bár a sakkban (a női mezőny gyengesége miatt) könnyedén karriert csinálhatott volna, nem érdekelte a dolog.

Őt művészi tornára járattuk, ahol elég ügyesen mozgott. Évára a sokoldalúság, a könnyedség, a schlagfer igség jellemző. Túlzás nélkül állíthatom, hogy univerzális tehetség. Így például, mint keramikus vagy festőművész is érvényesülhetett volna. Nyelvekben, matekban, minden területen hihetetlenül könnyen tanult, és Pis ivel ellentétben kiváló vizsgázó volt (ezt talán tőlem örökölte). Egy példát tehetségére leírok. Osztálytársa volt Békés Pál, napjaink ismert írója. Békés Pali apja évfolyamtársunk volt az egyetemen, így jól ismertük a Békés szülőket. Békés anyuka mesélte egy alkalommal, hogy a azt mondta neki: tudod, Anya, a mi osztályunkban nagyon sok tehetséges gyerek van, plusz egy zseni. Ez lett volna Éva. A kémiai országos tanulmányi versenyen az első tíz közé jutva nem is kellett volna felvételiznie, ha kémiára jelentkezik, de némi rábeszélésünkre az orvosira jelentkezett, ahol is játszi könnyedséggel került felvételre, így belőle orvos, belgyógyász lett. Tudományos területen is dolgozik

belgyógyászként, de valahogy hiányzik belőle a tehetség mellett nélkülözhetetlen késztetés (érvényesülési vágy) a kutatás területén, holott szerintem Évánál lényegesen kisebb tehetségű anyját ez a hallatlan “Drang” tette nemzetközileg ismert kutatóvá.

Ideje, hogy házaséletemről is szóljak. Amint a koráb biakban már megírtam, házasságunk kifejezetten szerelmi házasság volt, mind a mai napig – a természetes kisebb súrlódásoktól eltekintve –

harmóniában élünk, bár – és ezt is természetesnek tartom – a szerelmi “lángolás” már régen kihunyt. A már említett futó kalandjaim (alkalom-kihasználásaim) megítélésem szerint ezt a harmóniát nem befolyásolták. Mindig tökéletesen diszkrét voltam, nem tulajdonítottam ezeknek az ügyeknek jelentőséget, és mindig szem előtt tartottam, hogy ezek családi életemre semmiféle befolyást nem gyakorolhatnak. A hatvanas évek közepén azonban bekövetkezett az elkerülhetetlen. Kölcsönösen komoly szerelembe estünk egy nálam húsz évvel

atalabb, mellettem dolgozó

asszisztenssel. Az egész „ügy” váratlanul és hihetetlen természetességgel, mondhatnám spontán alakult ki. Nevezett férjes asszony, anya volt és hihetetlenül szórakoztató, talpraesett egyéniség.

Ez a kapcsolat kisebb-nagyobb megszakításokkal vagy másfél év izedig (kb. 1982-ig) tartott, és úgy gondolom, mindkettőnk életét jelentősen gazdagabbá tette. Persze nem volt könnyű az in im találkozásokat megszervezni, de annál izgalmasabbak voltak. A nagy

“lángolások” közepette is mindketten elég kulturáltak voltunk abban a tekintetben, hogy családi életünket ez az igazi szerelem ne zavarja meg észrevehetően. Mint mindennek az életben, ennek a komoly kapcsolatnak is vége lett, évenként egyszer-kétszer azóta is találkozunk, és mindketten szeretettel gondolunk az együtt töltött időkre, melyek életünket kétségtelenül szebbé, tartalmasabbá tették.

A Mikrobiológiai Kutatóban 1957-től 1972-ig voltam a Korányi TBC Intézet tudományos igazgatója. Úgy hiszem, ez az időszak (a Böszörményi-Földes duó irányításával) az intézet fénykora volt, erre az az időre esik a tuberkulózisnak, mint népbetegségnek a felszámolása, a modern an ibio ikus-kemoterápiás kezelés bevezetése, a mellkasi sebészet nagyarányú fejlődése, az intézet nemzetközileg is jelentős tudományos munkásságának a megalapozása. Amikor a 70-es évek elején napirendre került az intézet pneumológiai pro ljának kialakítása, különböző okok miatt Böszörményi megvált igazgatói funkciójából, és a minisztérium (főleg Mosolygó főosztályvezető) Hutás Imrét (aki előzőleg a János kórház főorvosa volt) nevezte ki igazgatónak. Nevezett kiváló szakmai felkészültségű, tehetséges, művelt kolléga volt, aki néhány évvel korábban megkeresett, hogy be szeretne lépni a pártba, és kérte támogatásomat. Természetesen segítettem, és hihetetlen gyorsasággal ezen a területen is karriert csinált, 1970-ben már helyettem lett a kerüle i pártvégrehajtó bizottság tagja (azt hiszem, Aczél György valakijét kezelhette, ez segítette gyors, üstökösszerű előrehaladását). Igazgatói kinevezésekor megkért, hogy szakmailag és poli ikailag támogassam, hogy az intézet orvosi kara támogatását elnyerhesse. Ezt is megígértem és őszintén írom, hogy mindent meg is tettem ebben az irányban érdekében. Hamarosan azonban azt tapasztaltam, hogy ez a támogatás igencsak egyirányú, Hutás – megítélésem szerint jellemtelenül és indokolatlanul – a hátam mögött intézte az ügyeket, mindenütt a saját személyét tolta előtérbe. Így azután hamarosan elment a kedvem a Korányi Intézet további tudományos irányításától. Ilyen előzmények után váratlanul ért, amikor 1971

végén Weiszfeiler közölte velem, hogy 70 éves lett, neki nyugdíjba kell mennie, és azt szeretné, ha én venném át helyette a Mikrobiológiai Kutatócsoport (MKCS) irányítását. Nagyon meglepődve azt válaszoltam: hiszen én nem is vagyok mikrobiológus.

Ebben az időben azonban az elméle i orvosi diszciplinák már

meglehetősen egybemosódtak, a molekuláris biológia korszakába kerültünk.

Így azután némi gondolkodás után pár nap múlva azt válaszoltam, hogy amennyiben az MTA kikér, hajlandó vagyok átmenni az MKCS-be. Csakhamar megkeresett az Akadémia (Láng István fő itkárhelyettes), és kért, hogy pályázzam meg az állást. Azt válaszoltam, hogy pályázni nem vagyok hajlandó, csak abban az esetben vállalom a megbízást, ha az Akadémia kikér, és egyben garantálja, hogy anyagi lehetőséget teremt az MKCS bővítésére, modern izotóplaboratórium felépítésére, mivel megítélésem szerint modern, molekuláris biológiai szintű mikrobiológiai kutatást e nélkül nem lehet elképzelni. Némi huzavona után elfogadták feltételeimet, és 1972 február 1-től így kerültem át az MKCS-be, ahol egy évig igazgatóhelyettesként, majd utána igazgatóként dolgoztam 1993 december 31-én bekövetkezett nyugdíjba menetelemig.

Lényegében már az egy évig tartó igazgatóhelyettesi időben is én vezettem az intézetet, Weiszfeiler hosszabb ideig tartó tengerentúli útra ment, és teljhatalmat adott az intézet vezetésére; egyben megkért, hogy távolléte alatt intézzem kiterjedt külföldi levelezését.

Ezt persze megígértem, és nem kis munkával intéztem is. Őszintén írom, hogy az volt az elgondolásom, hogy – amennyire tőlem telik –

igyekszem Weiszfeilernek kellemes, békés nyugdíjas életet teremteni az intézetben, ahol szép nyugodtan dolgozhat is, ha akar. A sors azonban nem így akarta. Amikor vagy félévi távollét után hazatért, rögtön megbetegedett, gyomordaganatot diagnosz izáltak nála, meg is operálták. Rendszeresen látogattam a kórházban is, igyekeztem kívánságait teljesíteni. Mikor végre újra bejött az intézetbe, panaszkodott, hogy nagyon gyenge, fáradékony. Mondtam neki: Gyulám, te akadémikus vagy, nem kell agyon strapáld már magad, pihenj sokat, sétálj a jó levegőn, akkor gyere be az intézetbe, amikor az nem fárasztó számodra. Néhány nap múlva hívatott Láng István, Weiszfeiler már nála volt, amikor beléptem szobájába. Kölcsönös üdvözlés után közölte, hogy komoly panaszok merültek fel ellenem Weiszfeiler részéről. Kérdésemre, hogy konkrétan mik ezek a panaszok, elmondta, hogy Weiszfeiler azért fordult hozzá panasszal, mivel én felbontom az ő levelezését (amit persze kifejezett kérésére tettem), továbbá arra szólítottam fel, hogy minél kevesebbet

tartózkodjon az intézetben. Éktelen haragra gerjedtem, Láng alig tudott lecsillapítani. Ettől az időtől kezdve Weiszfeilerrel csak a legszükségesebb mértékben és kizárólag hivatalos ügyekben voltam hajlandó szóba állni. Egyébként az Akadémia állta a szavát, megfelelő

anyagi támogatást kaptam az intézet bővítésére. Életem egyik legnagyobb teljesítménye volt, hogy miután Fehér Istvánnal, a KFKI izotóp-, sugárvédelmi szakemberével leskicceltük a létesítendő, izotóplabort magába foglaló új épületszárnyat, rá nyolc hónapra az új épületrész már műszerekkel felszerelve teljesen működőképes volt.

Ez ebben az időben hihetetlen teljesítmény volt. Úgy értem el, hogy kértem a kerüle i Párt Végrehajtó Bizottság segítségét, és mivel a KÉV

Metró vállalat központja kerületünkben működött, komoly segítséget tudtam kapni. Igaz, a dolgozó munkásoknak csaknem naponta készítettem – főleg rántottából álló – kosztolásokat, hogy nagyobb kedvük legyen a munkához. Lényeg az, hogy 8 hónap múlva az új épületrészt fel lehetett avatni, és hozzá lehetett kezdeni az érdemleges kutatómunkához.

Mielőtt azonban erre rátérnék, pótlólag meg kell írnom életem egy jelentős, még Korányi-időszakomban (1968-ban, vagy inkább talán 1969-ben) történt epizódját. Egy szép napon értesítést kaptam a külügyminisztériumtól, hogy Beck János, az ENSZ osztály vezetője kíván velem beszélni. Természetesen bementem hozzá a külügyminisztériumba. Bemutatkozás után közölte, hogy rövidesen Teheránban kerül megrendezésre az ENSZ emberi jogokkal foglalkozó III. világkonferenciája; az az elgondolása, hogy hazánk nem diplomatákkal vagy hivatásos poli ikusokkal képviseltesse magát, hanem „egyszerű kommunistákkal”, és rám esett a választás, mivel tudok nyelveket, tudok viselkedni, jó a megjelenésem, stb.

Nagyon meglepődtem, és mondtam, hogy nagy meg iszteltetés ez számomra, ám én semmiféle nemzetközi poli ikai, diplomáciai tapasztalattal nem rendelkezem. Ha így is megfelelőnek tartanak, és minisztériumom hozzájárul a több mint egy hónapig tartó kiküldetésemhez, természetesen kötelességemnek érzem elvállalni a megbízást. Ebben megegyeztünk. Érdekességként említem, hogy lényegében semmiféle kiképzésben, eligazításban nem részesítettek, úgy látszik, feltételezték rólam, hogy helyt tudok állni. Egyszer azt is megkérdeztem Beck Jánostól, hogy nekem mindig a Szovjetunióval

összhangban kell-e szavaznom, mire azt válaszolta, hogy ezt is teljesen megítélésemre bízzák. Gondoltam arra is, hogy elutazásomig érdemes lenne egy 2-3 hetes poli ikai angol nyelvgyakorláson részt vennem. Némi összeköttetéssel sikerült eljutnom az e területen legkompetensebb nyelvtanárnőhöz; elmondtam neki, miről van szó.

Erre angolul kezdett velem beszélgetni, majd néhány perces beszélgetés után közölte, hogy semmiféle gyakorlásra, külön foglalkozásra nincs szükségem, nyelvtudásom – megítélése szerint –

tökéletesen elegendő a helytálláshoz. Erre a véleményre mind a mai napig büszke vagyok. Az is kiderült, hogy delegációnk másik tagja, egyben vezetője (mint egyszerű kommunista) Szabó Imre akadémikus, a Magyar Tudomá nyos Akadémia alelnöke, nemzetközi jogász, míg harmadik tagként Várkonyi elvtárs, teheráni nagykövetünk fog a helyszínen csatlakozni hozzánk. Elérkezett az utazás ideje, és Szabó Imrével Rómán keresztül elindultunk Teheránba. Mivel hazánkban nem működött iráni nagykövetség, iráni vízum nélkül indultunk el, mondták, hogy Várkonyi elvtárs majd a teheráni repülőtérre hozza ki vízumunkat. Igen ám, de Rómában nem akartak iráni vízum nélkül tovább engedni. Komoly fenyegetésünkre, hogy i. majd az emberjogi konferencián elmondjuk, hogyan kezeltek minket, végül is tovább engedtek, és szerencsésen megérkeztünk (Bejrúton keresztül) Teheránba. Itt valóban várt minket Várkonyi a vízumokkal. Mindenki azt hiszi, hogy egy ilyen kiküldetés komoly anyagi előnyökkel jár, olyan magas az I. osztályú külügyi napidíj. Ezzel szemben a szállodára kiutalt pénzünk nem volt elegendő arra, hogy I. osztályú szállodába menjünk, mégis ilyen szállóban szálltunk meg, mivel Várkonyi szerint az olcsóbb helyek egészségügyileg nem megfelelőek, egyenesen veszélyesek. Erről igazoló jelentést kellett írnunk. A napidíjból is csak azért tudtunk rendesen kijönni, mivel a konferencia helyén viszonylag olcsó büfé állt rendelkezésünkre.

Mielőtt a konferencián szerzett tapasztalataimra rátérnék, megemlítem, hogy Szabó Imre eleinte óvatosan kezelt (azt hiszem, azt hitte, hogy az államvédelmi hatóság megbízottja vagyok), csakhamar azonban igen közvetlen, bará i viszony alakult ki közöttünk. (Várkonyi, egyéb elfoglaltságai miatt, alig vett részt a konferencián).

Teherán rendkívül érdekes város. Meleg idő volt, de a környező

magas hegyeket hó borította. Hatalmas autóforgalmú modern nagyváros, de nyitott csatornarendszerrel; forgalmi szabályokat nem tudtam felfedezni, mégsem láttam utcai baleseteket. Mivel a tengerszint felett igen magasan fekszik, az első napokban száj-szárazságtól szenvedtünk, igen sok jeges vizes whiskyt kellett inni, hogy elegendő nyálunk legyen. Irán ebben az időben még a sah uralma alatt volt, akinek az volt a célkitűzése, hogy Iránt modern kapitalista országgá (ún. fehér forradalom) alakítsa. Tervét nem sikerült megvalósítania; megítélésem szerint a fejlődés fő kerékkötője az iszlám; amikor pl. a sah rendeletet adott ki a csador-hordás megszüntetéséről, rövid időn belül – a nagy ellenállás miatt – e rendeletet vissza kellett vonnia. Arra a meggyőződésre jutottam a látottak alapján, hogy az iszlám a fejlődés fő akadálya, amíg ez az uralkodó ideológia, addig igazi, nyuga i értelemben vett fejlődésre nem lehet számítani. Egyébként hallatlan szegénységet tapasztaltam.

Amikor egy vasárnap a követség Mercedesével kirándultunk Iszpahánba, órákon át haladtunk kihalt, sivatagszerű tájakon keresztül, csak elvétve lehetett egy-egy zöld cserjét, kis, lepusztult települést látni. Azt hiszem, ha nem lennének gazdag olajmezők, gazdasági katasztrófa következett volna be régen. Talán azért, mert nem rendelkeznek megfelelő nyersanyagokkal, igazi, műemlékszerű

épületeket sem láttam sehol. Egyébként Iszpahánban vettem egy kis bokhara szőnyeget, ma is lakásom egyik dísze. Fantasz ikus, milyen mennyiségben láttam gyönyörűbbnél gyönyörűbb szőnyegeket.

Ezeket a kereskedők gyakran kiteszik az utcára, hogy autók menjenek rajtuk keresztül, ne tűnjenek annyira újnak. Több mint egy hónapos teheráni tartózkodásom alatt egyetlen kulturális rendezvényen sem tudtunk részt venni, mivel ilyenek nem voltak.

Maga az ENSZ világkonferencia pontosan úgy működött, mint egy ENSZ közgyűlés, 5 hivatalos nyelven (angol, francia, spanyol, orosz, kínai), de csak 4 munkanyelven (a kínai nem volt munkanyelv) folyt.

A delegációk az angol ABC sorrendjében ültek, így mi a Va ikán (Holy See) és India közé kerültünk. Minden országnak volt egy nagy rekesze, ahol minden reggel hatalmas papírtömeg várta a delegátusokat. Gazdagabb országok delegátusai számára ezeket itkárok szépen összerendezték, mi azonban gyakorla ilag csak

ketten voltunk, így nem kis munka volt egyáltalán eligazodni a papírtömegben. Csakhamar azonban ru inosan úrrá lettünk e problémán. Számomra sok minden igencsak meglepő volt, amelyeket néhány pontban foglalnék össze:

. Az egyes államcsoportok teljesen nyíltan egyezte ik az ülések előtt álláspontjukat; nyíltan hirde ik plakátokon, hogy pl. a kapitalista vagy szocialista, afrikai stb. országok delegátusai megbeszélést tartanak egyik vagy másik teremben. Én is részt vettem persze ilyen – szocialista országok közöt i –

megbeszélésen. Ezek igen bará i légkörben folytak. Semmi jelét nem tapasztaltam annak, hogy a Szovjetunió befolyásolni kívánta volna a többi szocialista ország álláspontját, igaz, nem is voltak komoly nézetkülönbségek.

. Várakozásommal ellentétben nem az USA vezette kapitalista tömb volt a hangadó, meghatározó csoport, hanem az ún.

harmadik világ (developing countries) országai, mivel számszerűen ezek vannak többségben. Így mind a kapitalista, mind a szocialista országok – megítélésem szerint – ezen országokat igyekeztek befolyásolni.

. Az egész konferenciát az apartheid, a rasszizmus és főleg Izrael és az arab országok közöt i ellentétek megvitatása jellemezte. Elsősorban az utóbbi kérdésben voltak igen szenvedélyes viták, de – megítélésem szerint – mindenről volt szó, csak a lényegről nem, az ellentétek valódi okairól.

. Rendkívül érdekesnek találtam a két mellettem ülő ország magatartását. Ebben az időben volt az ún. detente (enyhülés a kapitalista és szocialista országok között), ezt a Va ikán úgy realizálta, hogy minden esetben tartózkodott a szavazás során, ha az USA és a Szovjetunió álláspontja különbözött.

India, meglepetésemre, úgy viselkedett, mintha a szocialista táborhoz tartozna.

. Számomra meglepő volt, hogy igen gyakran az egyes országok javaslataikat nem direkt nyújtották be, hanem egy másik országot kértek fel a javaslat előterjesztésére. Egy alkalommal például az egyik arab ország delegátusa szólt a szovjet küldöttség vezetőjének, hogy másnap benyújtanak

egy javaslatot és elvárja, hogy a szocialista országok azt támogassák. A szovjet delegáció vezetője (különben gyenge képességű ember volt) erre „bianco” ígéretet tett. Igen ám, de másnap a javaslatot (arab felkérésre) Spanyolország nyújtotta be, így előállt az a furcsa helyzet, hogy a szocialista országok (is) egységesen felsorakoztak Franco Spanyolországa mellett.

. Igen sokszor kellett szavazni. A lehetséges szavaza i válaszok: igen, nem, tartózkodás. Ekkor még nem volt komputeres szavazás. A legtöbb esetben a itkár csak megkérdezte, hogy ki van mellette, ki ellene, ki tartózkodik és egyszerűen összeszámolta a felnyújtott kezeket. Ha azonban bármelyik delegátus bekiabálta, hogy „roll call” (körbeszavazás vagy egyenkén i szavazás), akkor a itkár kihúzott egy országnevet, majd az angol ABC szerint egyenként kellett az országoknak szavazni. Mivel igen sok atal diplomata volt a delegátusok között, akik szerepelni kívántak, igen gyakran került sor ilyen szavazásokra. Ennek számos következménye volt: a) Nem lehetett az ülésekről lógni (helyette pl. várost nézni, bevásárolni), mivel az ülések gyakran két szekcióban folytak, így a protokollból kiderült volna (lógás esetén), hogy Magyarország nem szavazott az adott kérdésben. b) Ha például a Va ikánt sorsolták ki elsőnek, akkor utána rögtön hazánk képviselőjének kellett szavazni, és bizony egyes esetekben nem volt könnyű tájékozódni, hogy miről is van tulajdonképpen szó. c) A gyakori roll call szavazások miatt az ülések gyakran nagyon elhúzódtak; hihetetlenül unalmas volt vagy másfélszáz ország egyenkén i szavazását végigvárni, gyakran tízszer egymás után. A delegátusok ilyenkor csendesen szundikáltak székeiken ülve. Egy ilyen sokadik szavazás során, mikor már mindenki csendesen szundikált, a névsort olvasó itkár azt olvasta, hogy Canada, mire egy harsány hang (a kanadai delegátusé) beordította: nyet! Erre mindenki felébredt, harsány kacajra fakadt. –

Másik számomra igen érdekes ENSZ-szokás, hogy ha bárki felszólása közben egy delegátus bekiabálta, hogy point of order (napirendi pont), akkor a felszólalónak abba kellett hagynia beszédét és a bekiabáló előterjesztette napirendi

javaslatát. Ha például azt javasolta, hogy szerinte nincs értelme a további felszó1alásoknak a vitatott kérdésben, javasolja az azonnali szavazást, akkor először ennek a napirendi javaslatnak a sorsáról kellett szavazással dönteni, és az erede i felszólaló csak akkor folytathatta a beszédét, ha a bekiabáló javaslatát elvetették. Ez persze rengeteg visszaélésre adott alkalmat a konferencia során.

. Természetesen az ENSZ döntései, határozatai nem kötelező

érvényűek az egyes országok számára. Azt tapasztaltam mégis, hogy az országok kínosan vigyáznak arra, hogy ne maradjanak kisebbségben (főleg egyedül) a szavazás során, mivel az komoly presztízsveszteséget jelent az illető ország számára.

Ami saját szereplésemet ille i, azt hiszem szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy becsülettel helyt álltam, jól képviseltem –

szimpa ikusan – hazánkat, két alkalommal fel is szólaltam (angol nyelven) az üléseken. Legnagyobb sikeremet (ezt tréfásan írom) mégis orvosként értem el. Az egyik nap megkeresett a kubai delegációvezető (egy miniszter volt) itkára. Elmondta, hallotta, hogy orvos vagyok, és ezért segítségemet kéri. Diszkréten közölte, hogy főnökének már három napja nincs széklete, tudnék-e segíteni, mert tanácstalanok. Mivel recept-papír nem volt nálam, egy hivatalos ENSZ levélpapírra írtam egy hashajtó receptet; mondtam, hogy pa ikában váltsák ki, és a miniszter elvtárs vegye be. Másnap a itkár sugárzó arccal közölte, hogy a művelet sikerült! – Majdnem minden este fogadáson kellett részt venni. Ez arra jó volt, hogy a vacsora költségét szűkös napidíjunkból megspóroljuk, viszont számomra igencsak nehezen elviselhetők, fárasztóak voltak. Minden este ugyanazokkal a pofákkal találkozni, barátságosan mosolyog ni, csevegni a semmiről, hiszen érdemleges kérdésekről egyik delegátusnak sincs felhatalmazása tárgyalni, haszontalan és fárasztó időtöltés volt. Meg is állapítottam magamban, hogy ez a diplomata pálya nem nekem való. (Zárójelben írom, hogy hosszú pályafutásom alatt rengeteg fogadáson, banketten volt szerencsém részt venni a világ számos városában. Így voltam fogadáson pl. Londonban, a Lancaster House-ban – ez a Buckingham Palace mellett a második

királyi rezidencia –, ahol meglepődtem, hogy milyen snassz volt a választék. A leggazdagabb fogadást Moszkvában, a Kremlben éltem át. Ide egy nemzetközi tbc kongresszus alkalmával Éva lányomat is magammal vittem. Hihetetlen és kifogyhatatlan mennyiségben kínálták a leg nomabb ételeket, italokat. Az ENSZ fő itkára a Royal Teherán Hiltonban rendezett fogadást, ez is kiváló volt.

Tapasztalataim alapján arra a végkövetkeztetésre jutottam, hogy mi magyarok – különösen általános gazdasági helyzetünkhöz képest –

igencsak élen járunk az ilyen, kongresszusokkal kapcsolatos fogadások rendezésében, gazdagságában. Szoktam is mondani ilyen alkalmakkor külföldi kollégáknak: lehet, hogy a tudományban nem mindig vagyunk éppen az elsők között, ám a fogadások terén bizonyosan vezetünk).

Ezen kitérő után vissza kell térjek az MKCS-be történt átkerülésemre, illetve arra, hogyan indítottam itt be a munkát.

Mielőtt azonban ezt megtenném, meg kell említenem. hogy a Korányi vezetése felkért, hogy az MKCS-ben végzett munkám mellett egy ideig még lássam el a régi Kórélettani Osztályom vezetését.

Mondtam, hogy ezt csak társadalmi munkában vállalnám, de mivel erre nem volt törvényes lehetőség, kénytelen voltam valami csekély zetségért a felhívásnak eleget tenni. Hetente kb. kétszer-háromszor átjártam, beindítottam és ellenőriztem a kutató munkát. Csakhamar azonban azt tapasztaltam, hogy a Korányi vezetése (főleg Schweiger dr., akinek pedig évekkel korábban én alakítottam közölhetővé az American J. of Tuberculosisban megjelent egy-két munkáját) mindenféle bürokra ikus akadályokkal hátráltatja a munkát, közöltem Hutással, ne higgye azt, hogy néhány száz forintért pi iánerek nevetséges akadékoskodását eltűröm, és szépen végleg elköszöntem a Korányi Intézettől, hogy teljes erőmmel új intézetem tudományos pro lját kialakítsam, a munkát beindítsam.

A Weiszfeiler vezette MKCS-ben elsődlegesen az atypusos mycobacteriumok

rendszerezésével,

an igén

struktúra

vizsgálatokkal foglalkoztak. Ez volt a fő pro l. Megítélésem szerint Weiszfeiler kiváló “klasszikus” mycobakteriológus volt, sikerült is két új speciest leírnia, a modern, molekuláris biológiai szintű kutatásra azonban már nem volt felkészülve. Becsületére legyen mondva, hogy azért hazánkban első ként honosíttatta meg az interferonnal

kapcsolatos vizsgálatokat, és Jókay István személyében jó felkészültségű immunológusról is gondoskodott. Számomra nyilvánvaló volt, hogy modern kutatóhellyé csak akkor tudom tenni az intézetet, ha teljesen új alappro lt vezetek be. A tumor-virológiát, ill. a virális onkológiát választottam fő témául. Erre az adott lehetőséget, hogy az ekkor már akadémikus Lapis Károly barátom éppen ebben az időben az USA-ban, a Duke University-n dolgozott az MC29 retrovírussal, illetve az ezen vírussal indukált hepatomával (májtumorral), amiből egy transzplantálható tumorvonalat is kialakítottak csirkében. Ezt kiváló modellnek tartottam, mivel tudomásom szerint ezidőben ez volt az egyetlen szolid tumort (rákot) okozó vírus, másrészt a csirke igen alkalmas modell abból a szempontból is, hogy szárnyasokon a humorális és celluláris (sejtes) immunológiai mechanizmusok viszonylag elkülönültek, így ezek szeparáltan is jobban tanulmányozhatók, mint emlős modelleken.

Többszöri sikertelen próbálkozás után végre sikerült a Lapis által küldött (Leghorn Duke) tojásokból kikelteni néhány kis csibét (ez a csirkefajta érzékeny a szóban forgó vírusra), és csakhamar rendes csirkeállományt hoztunk létre a szükséges kísérletekhez. A mycobacteriológiából meghagytam a mycobacteriophag-kutatást, támogattam a Tálas Margit vezette interferon-kutatást és az alap-immunológiai kutatásokat is. Így tehát nagyon gyorsan létrejött a megfelelő felszereltségű intézet, kialakultak a pro lok; Jókay, Tálas és a Korányiból áthozott Somogyi Pál személyében viszonylag jó laboratóriumi vezetők is rendelkezésre álltak. Így gőzerővel lehetett a munkának nekigyürkőzni. Ez annál is inkább fontos és sürgető volt, mivel – főleg Weiszfeiler ügyetlenkedése, a molekuláris biológia irán i érzéketlensége miatt – az intézetnek rendkívül rossz volt a megítélése a hazai tudományos közvéleményben. Ezt Köpeczi Béla, az Akadémia akkori fő itkára félreérthetetlenül közölte is velem, amikor kinevezésem után bemutatkozó látogatásra meghívott.

Egyben elmondta, hogy értesülése szerint új pro lt kívánok bevezetni, és – hangsúlyozva, hogy ehhez ő irodalomtörténész lévén nem ért – megkérdezte, lehetünk-e mi egyáltalán versenyképesek a tumorkutatás területén, amikor az USA, Japán és más nagyhatalmak óriási összegekkel és apparátusokkal támogatják az ilyen kutatásokat. Azt válaszoltam, hogy kérdése teljesen jogos, de ha

markánsan végig vezetjük gondolatát, akkor a gazdag ill. szegény, valamint a nagy ill. kis országok kétségtelenül különböző lehetőségei és ennek megfelelően különböző kilátású eredményességi mutatóinál lyukadnánk ki. Ha ezt elfogadnánk – mondottam –, akkor hazánkban kizárólag magyar irodalommal és történelemmel, esetleg matema ikával szabadna foglalkozni, ami nyilvánvalóan oda vezetne, hogy az új nemzetközi kutatási eredményeket alkalmazni sem tudnánk, az pedig hallatlan lemaradáshoz vezetne. Érvelésemet elfogadta – erre nem is gondoltam, mondotta –, és sok sikert kívánt elkövetkezendő munkásságomhoz. Elkezdtük tehát a komoly munkát. Mivel rövid idő alatt jelentős Leghorn-Duke csirkeállományt sikerült létrehozni, lehetőségünk volt az MC29 hepatoma (májtumor) beható tanulmányozására. Sebészi bursectomia és thymectomia alkalmazásával

elemeztük

az

immunológiai

folyamatok

tumorgenesisben játszott szerepét. Ebben kiváló munkatársam volt az általam felvett Gyuris Ágnes, i ú biológus, aki ugyan nem bizonyult koncepciózus kutatónak, de kiváló technikai érzékével, megbízhatóságával jelentős szerepet játszott e kutatásokban.

Szerencsémre felvételre jelentkezett nálam egy frissen végzett orvoskolléga, Minárovits János, aki már az első napokban kitűnt hallatlan irodalmi tájékozottságával, tudásával. Egész pályafutásom alatt nem találkoztam hozzá hasonló felkészültségű atal kollégával.

Vele és a már régebben az intézetben dolgozó Karczag Erikával számos, megítélésem szerint értékes és érdekes kísérletet végeztünk tumor-modellünkön

a

tumorfejlődés

sejtátvitellel

történő

immunológiai befolyásolása irányában.

Mindezek a munkák több, külföldi és hazai szaklapban megjelent publikációt eredményeztek. A legfontosabb – szerintem – azonban az volt, hogy a retrovírusok tanulmányozása alapján nyilvánvalóvá vált előttünk az úgynevezett onkogének tumorgenesisben játszott döntő

szerepének felismerése, egy olyan időszakban, amikor ez még nem volt közismert és nyilvánvaló. Amikor erről a Lapis vezette I.

Kórbonctani és Rákkutató Intézetben előadást tartottam, szinte tátott szájjal hallgatták. A Tuberkulózis című lapban hazánkban elsőként írtam le, foglaltam össze az idevonatkozó ismereteket. Így tehát szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy döntő szerepem volt abban, hogy a hazai rákkutatást ebbe az irányba tereltem. Persze az

is igaz, hogy ez a trend nélkülem is előbb-utóbb feltétlenül érvényesült volna. Minárovits ötlete alapján számítógép alkalmazásával (erre a KFKI-ban teremtettünk lehetőséget) nukleinsav analógiákat kerestünk és találtunk virális és eukariota genomok között, amelyek alapján érdekes összefüggéseket sikerült kimutatnunk és publikálnunk. Az évek folyamán e területen számos előadást, referátumot is tartottam. Azt hiszem, különösen referátumaimnak (az immunológiai, mikrobiológiai és onkológiai társaságok rendezvényein) volt kiemelkedő sikere, és ezek alapján ítélték nekem – a korábban a TBC Társaságtól már megszavazott a Korányi Frigyes emlékérem után – a Mikrobiológiai Társaság Manninger emlékérmét, majd az Immunológiai Társaság Kesztyűs emlékérmét, végül az Onkológus Társaság Krompecher emlékérmét.

Ezt azért tartom jelentősnek, mivel ezeket a kitüntetéseket nem a

„hatalom”, az állam, a párt vagy kormány ítéli oda valakinek, hanem a kollégák szavazzák meg, tehát a kollégák szakmai elismerését jelzik. Nincsenek adataim, de azt hiszem, nemigen van még egy magyar orvos, akinek 4 orvostársaság is emlékérmet adományozott volna.

A tumor-kutatások mellett érdekesen alakultak a Tálas Margit vezette interferon-kutatások is. Tálas Margitot kezdettől fogva nagyra becsültem, és mindenben támogattam munkáját annál is inkább – apja szovjet emigráns lévén –, mivel korábban a Szovjetunióban volt jó nevű virológus, és még a MKCs-ba kerülésem előtt Texasban dolgozott vagy egy évig kiváló, ismert kollégák mellett, így tehát a szovjet és amerikai virológiai iskolákat egyaránt jól ismerte. Együttműködésünk kezdetben zavartalan volt. A 70-es évek végén már erősen készültünk arra, hogy az első magyar űrhajós számunkra is fog kísérleteket végezni. Tálas ugyanis jó szovjet kapcsolatait kihasználva elintézte, hogy az űrutazás alkalmával az űrben – tehát a súlytalanság állapotában – végezzünk in vitro interferon indukciót. Ezt magam is nagyon jelentősnek tartottam, hiszen ez volt a világon az első, a súlytalanság állapotában végzett in vitro fehérjeszintézis-kísérlet, ami mindenképpen gyelemre méltó vállalkozás. Abban viszont nem értettünk egyet, hogy míg én a kísérlet elméle i jelentőségét (a fehérje szintézis lehetőségét a súlytalanság körülményei között) hangsúlyoztam, addig Tálas és

közvetlen munkatársai a kísérlet gyakorla i vonatkozásaira helyezték a súlypontot, eleve feltételezve, hogy a súlytalanság állapotában magasabb interferon-hozamok lesznek elérhetők, és majd eljön az idő, amikor az űrben hozunk létre interferon termelő üzemet.

Közöltem is Márta Ferenc akadémikussal, az MTA akkori fő itkárával, egyben az Interkozmosz akkori magyar tagozatának vezetőjével, hogy a fentebb leírt „gyakorla i” vonatkozásokkal kapcsolatban semmiféle felelőséget nem vállalok. Mindettől függetlenül Farkas Bertalan űrutazása 1980-ban sikeresen megtörtént.

I . Földes István utószava A kézirat itt véget ér. Valahogy a végére elkedvetlenedett, elment az ihlet. Hogy miért, azt soha nem mondta meg, sőt az addig írtakat sem mutatta meg soha. Mindig csak azt mondta: Majd halálom után olvasd el! Pedig de jó lett volna elolvasni még nem könnyes szemekkel, és utána vele megbeszélni, rákérdezni egyes, eleddig nem ismert dolgokra! Hogy miért nem folytatta, pontosan így nem tudom.

Sejtéseim azért vannak. A 90-es évek közepére a rendszerváltás stabilizáló dott, nyilvánvalóvá vált, hogy apám eszméi, a szocializmus eszméi, amelyeket utolsó percéig vállalt (“lehetett volna jobban csinálni”) már a mi generációnk életében (Baradlayn keresztül Jókaival szólva) nem fognak ismét előtérbe kerülni. Ő pedig, amint ez az önéletrajzból is kiderül, mindig ezirányban dolgozott, egész életében (a szakma mellett) az elfogadható, jobb szocializmust akarta megvalósítani. Így persze sokak számára ezen irányú jegyzetei érdektelenekké válnak, sőt sokan gyűlölhe ik majd emiatt. Ő ez utóbbit mindig vállalta, de valószínűleg úgy érezte, veszít aktualitásából az írás.

Másfelől – úgy gondolom – talán nem érezte a korábbiakhoz hasonlóan érdekesnek a Mikrobiológiai Kutató Intézetben töltött hosszú éveket. Kétségtelen, nehezebb a napi, még közeli munkáról olyan érdekesen írni, mint arról, amikor élete során a 20. század összes szörnyűségével, izgalmával találkozott. Mégis kár, hogy nem írta le az Intézet történetét, mert azt nála jobban senki nem ismerte.

Mert a Csoportból Intézet lett vezetése alatt. A vírusos tumorokkal, onkogénekkel folytatott munkával modern, korszerű intézetet hozott létre. 1980 körül emiatt támadták is, mondván, hogy ezeknek az alapkutatásoknak nincs gyakorla i jelentősége. Át is szervez ték, és az intézet az MTA-tól az OKI (Országos Közegészségügyi Intézet) fennhatósága alá került. Aztán egyszer csak kiderült, hogy az AIDS-szel kapcsolatos kutatásokra, de a gyakorla i vizsgálatokra is egyedül ez az intézet lett felszerelve, a korábbi ”használhatatlan alapkutatások” nagyon is szükségesek ehhez. Így a hazai AIDS

kutatás itt indult meg, vezetése alatt. Ez a terjedő járvány miatt olyan fontos volt, hogy nem is nyugdíjazták a 70 éves korhatár elérésekor, azt úgy két évvel később ő maga kérte. Utódja kedves tanítványa, Minárovits János lett. Ekkorra a tudományos kutatás versenyfutásába már belefáradt, de a munkába soha. Nyugdíjasként is dolgozott, ő végezte az egész országban az AIDS veri kációt, azaz az AIDS pozitívnak tűnő leleteket ő kontrollálta, döntötte el különböző módszerek alkalmazásával, hogy valóban pozitív-e a minta. Ez a már nem versenyszerű, de intui ivitást is követelő munka tartotta szellemileg frissen még 80 fölött is, és gyakorla ilag utolsó napjáig dolgozott.

Mivel ez is jellemző egész életére, leírom. 2002 tavaszán, nyarán már igen aggódtunk érte. Valahogy gyengébb lett. A beleire panaszkodott, mondván, nagy disznóság van ott, de orvoshoz nem volt hajlandó elmenni annak ellenére, hogy bridzspartnerei, kortárs barátai szinte mind átestek addigra egy-egy nagy bélműtéten.

Júliusban a keringése is rendetlenkedett, de aztán helyreállt.

Augusztus legvégén aztán egy csütörtöki napon hívott telefonon.

Haspanaszai miatt elmentek a háziorvosához, aki ultrahanggal vizsgálta, és nem látott bélelzáródást. Ugyan, mint orvosok, tudták, hogy az ultrahang erre nem jó diagnosz ika, a doktor meggyőződése mégis nyugtatólag hatott. Nem is akarta, hogy este átmenjek hozzá.

Másnap be is ment dolgozni, aztán előkészítette a hétvégi ebédet, amivel az én születésnapomat akarta ünnepelni. De késő délután már olyan rosszul volt, hogy a mentő vitte be a Kútvölgyi Klinikára, ahol az éjjel megoperálták. A sokórás műtéttel a doktorok elégedettek voltak, a belet nem kellett kivezetni, a tumort eltávolították. De a lépet is el kellett távolítani, valószínűleg megsérült műtét közben.

Reggel meglátogattuk, bíztam felépülésében. Mondták, hogy délután már nem lesznek csövek a torkában, jöjjünk akkor vissza, akkor majd szóban is válaszolhat nekünk. De délután elvesztette eszméletét, mint később kiderült, embólia miatt, és egy hét múlva (amit már nem lehet életnek nevezni) itt hagyott bennünket.

1921-től 2002-ig élt. Az emlékiratokat 1987 és 1995 között írta. Halála óta immár több, mint 20 év telt el, egy éve már felesége, anyám, Dolly (Beregi Edit 1926-2023) sincs az élők sorában. Olyanok sem nagyon élnek már, akik nehezményezhetnék a megemlékezések egyes

részeit. Az írás tartalmán semmit nem változtattam, a lábjegyzetekbe csak néhány konkrét tényszerű megjegyzést tettem, az orvosi, biológiai fogalmakat nem magyaráztam meg részletesen, sok helyütt a la inos helyesírást is úgy hagytam, mert mindezek az erede iséget, az írás auten ikus voltát támasztják alá. Nézeteivel nem kell minden pontban egyetérteni, de úgy gondolom, érdemes elolvasni, mert közvetlen betekintést nyújt a 20. század különböző korszakaiba, a magyar történelmet belülről tapasztalva.

Budapest, 2024. június

1 Az 1989-es rendszerváltás után Radványi János ismét előkerült, többször járt Magyarországon, az MDF-es Jeszenszkyékkel volt jó kapcsolatban. Ekkor apámmal is találkoztak, de a régi dolgokat soha nem isztázták egymással. Érdekességként említhető, hogy amikor először megjelent Budapesten, még hivatalosan nem törölték az év izedekkel korábbi halálos itéletet.

2 Emlékét tábla őrzi a Bródy Sándor utcában.

3 A 90-es évek elejétől kezdve Lányi János ismét többször járt Magyarországon, az MTA külső tagja lett, apámmal is rendszeresen találkoztak ilyenkor.

4 Azaz zsidókat egyáltalán nem vettek fel egyetemre.

5

Tudomásom szerint a munkaszolgálatosok jó része túlélte a háborút, apám több ízben eljárt a rohodai muszosok találkozóira. Arról nincs konkrét információm, hogy a bevagonírozott társaság hogyan, milyen százalékban menekült meg, apám nem beszélt róla.

6

Ez nyilvánvalóan a Maros utcai zsidókórházban történt tömeggyilkosság volt.

7 Ez ma, 2000 után már természetes, de az 50-es években még nem volt az. .

8 Ez nem személyes okokkal magyarázható, hanem a Beregi család szokásaival.

Dolly is magázta szüleit.

9 A jód 131 tömegszámú izotópja.

10

Nem tudom, miért volt apámnak ez a benyomása, szerintem mi, gyerekek, szerettük ezeket a nyarakat.

11 Az időpontra itt rosszul emlékszik. Dolly csak 63-ban és 65-ben, azaz Etelka halála után volt Nijmegenben, amikor a gyerekek ellát1ásában már Beregi nagymama segített.

12 Dr. Szántó Endre, kiváló orvos volt.

13 A híres építész

Document Outline

- Előszó helyett

- Első emlékeim – korai éveim – családom

- Általános és középiskolás éveim

- Szakácsinas leszek

- Munkaszolgálatos éveim (1942 október-felszabadulás)

- Budapest ostroma

- A felszabadulás után

- Medikus éveim

- Aspiráns éveim (1951—1954)

- A Korányiban

- 1956 Ellenforradalom

- 1956. október után

- A Mikrobiológiai Kutatóban

- Ifj. Földes István utószava