© Pető Zoltán, 2024

Borítóterv

Schiszler Ádám

© Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szerkesztette Rusznák György

A szöveget gondozta Szegedy Rémusz

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-27-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

SZEREPLŐK

A hun uralkodói dinasztia (Sárkány nemzetség)

Uldin: a hunok főkirálya 395-ig

Karaton: Uldin ágyastól született unokatestvére, a hunok főkirálya 420-ig

Almis bég: hadvezér, Karaton ágyastól született fia

Uldin fiai

Mundzuk: a legidősebb testvér, keleti szárnykirály, Buda és Atilla apja

Rua: nyugati szárnykirály, későbbi főkirály 421–434

Oktár: hadvezér Rua főkirálysága alatt, nyugati szárnykirály

Ajbarsz: a legfiatalabb testvér, jula vezér, Atilla nevelője

Szokhataj katun: Mundzuk főfelesége, Atilla és Buda anyja

Mundzuk fiai

Atilla: hun herceg

Buda: hun herceg, Atilla bátyja

Ajhatun: Rua ágyastól született lánya, látóasszony, Aetius szereleme

Alp-Ajaz: Rua kedvenc fia, hun herceg, hadvezér, Rua főkirálysága alatt a keleti szárny királya

Arikán: Atilla első (fő)felesége, a szarmata Candax fejedelem és egy hun hercegnő lánya

Rómaiak

Aetius: thrákiai születésű római nemesifjú, túszként tartózkodik a hunoknál

Gaudentius: Aetius apja, szkíta származású római hadvezér, magister equitum a Nyugatrómai Birodalomban

Titus Emilius Rufus: Pannonia Prima provincia helytartója

Ardarik: a gepidák hercege, hadvezér, Rua szövetségese

Iklad kán: a Karaton ellen lázadó szabirok vezetője

Jutas horka: a megyeri törzsszövetség egyik nagyura

Könül bég: a szaragurok vezére

Liutinka: megyeri bő

Tuldila: keleti gót származású eunuch, Rua bizalmasa

KITÁRULÓ ÉG

1. FEJEZET

1

Mundzuk, a hun keleti szárny királyának orduja{1} az Atil folyó mellett

A sárkány évében (Kr. u. 400)

Vihar készülődött. A palota felett sűrű fekete fellegek fedték el a napot. A szemhatárt villám hasította keresztül, akárha egy tüzes repedés nyílt volna a világ vastagodó héján. A hatalmas dörgés azonban, amelybe beleremegtek még a gerendafalak is, kivárt. A lovak odakint, mintha csak érezték volna Maral, kámasszony{2} gyötrődését, nyerítve hányták-vetették fejüket. Szél Atya láthatatlan korbácsa szilajul vágott végig az Atil partján, ágakat, fűcsomókat, földrögöket zúdítva a hullámokba. A jurták mellett a tomboló elemek ereje ide-oda döntötte-rángatta a földig hajló bokrokat, de még a Maral érkezése miatt áldozati ajándékokkal sűrűn kötözött tölgy ágait is fékezhetetlen táncra kényszerítette. Szalagok, gyöngysorok, karperecek, levél formájú ezüst- és aranyékszerek szikrázó esőjét szórva, gurítva szanaszét. A karám hangos reccsenéssel adta meg magát. Olyan nyugtalanság nyomasztotta Mundzuk nagyúr ménesét, mintha kiálló horpaszú farkasok törtek volna rá.

A lovászok már rohantak is meghiúsítani a jószágok kitörését, de a kapugerenda engedett egy rugdalózó fehér mén patáinak, amelyet nem volt ember, ki megállítson – vad vágtával nekiszabadult a felázott folyópartnak. Maral hallotta a farkasok üvöltését, amelyre meg is érkezett a válasz valahonnan az Atil-parti{3} fenyvesek közt meglapuló társaiktól. Farkasbőrbe bújt szellemek járnak tán, hogy lelkeket raboljanak? Vagy a szent állat üvöltése Tengri jelentétét jelzi?

A kámasszony megtudhatná, mi az istenek szándéka. De az idő mást sürgetett. A nemezfallal leválasztott helyiség ablakrésein a vihar ostroma ellenére is kitartott még a marhabőrhártya. Csak a mécsek lángja lobbant egyet-egyet, de a fény nem aludt ki, halvány derengést vetve az arcokra. Maral eltelt az alvadt vér, az édes-kesernyés füstölők, gyógynövényes főzetek és a görcsökben fekvő nő izzadtságának fanyar szagával. Leengedte hollótollakkal kötözött dobját, és a csörgők csilingelésbe kezdtek. Megérintette Szokhataj katun{4} verejtéktől csillanó homlokát, végighúzta rajta a hüvelykujját. Főzetek kavargatásától megzöldült körmei a kecskevérrel teli edénybe nyúltak, hogy a gyermekeknek lelket adó Kubaj istennő védelmező szemeit rajzolja fel a nő magzat terhétől feszülő hasára.

Az asszony fájdalmasan felnyögött, és oldalra fordította a fejét.

– Nincsen az eszméleténél, nagyúr – duruzsolta Maral –, a rajta ülő lélek a széllel együtt jött be ide. Megragadta királyi asszonyod árnyéklelkét, és most el nem ereszti! Próbáltam kitudni ennek a léleknek a nevét és dobommal elűzni!

A hiúzbőrrel terített lócán ülő Mundzuk felállt, közelebb jött. Nem szólt, csak állt ott, és nézte őt, nézte a földön fekvő asszonyát, kinek szemei fekete vájatoknak tűntek a félsötétben.

Maral elhátrált a nő fekhelye mellől, és kezét kétségbeesett mozdulattal kapta az arca elé.

– Én nem tudom visszahozni őt, ha Tengri nem akarja!

Még mindig nem tudta, hogy féljen-e a nagyúrtól. Megszokott dolog volt, hogy férfiak nem lehetnek jelen a szülésnél, de Mundzuk nem egyszerűen férfi volt, nemcsak a hun keleti szárny királya, hanem Bagatur vére is.{5} Mit tehetne most ő, Maral kám? Tán adja parancsba királyának, hogy távozzon?

Ő nem volt akárki, hisz táltoserő is kell ahhoz, hogy a keleti szárny királya legyen.

Máskülönben hogyan felelhetett volna meg a próbákon, amelyeket a Fordított világ állít?{6} Mundzuk mégsem merte volna maga megindítani a szülést, Umáj istenanya{7} és leányai neveinek szólításával. Ehhez szent asszony kell, akit Umáj megjelölt és kiválasztott! Őt hívta hát, miképpen korábban is, mindig. A lapocka repedéseiből megjósolt jövő késett, és a jelek sokasodtak. Az emberek mindenfélét beszélnek itt a jelekről, de igen kevesen tudják helyesen értelmezni őket. A király hangja fojtott suttogásnak tetszett.

– Azért hívtalak téged, Maral kám, hogy világra segítsd a fiamat! Ugye, nem okozol nekem csalódást?

Maral megborzongott. Pedig nem lappangott Mundzuk hangjában indulat. „Ugye, nem okozol nekem csalódást?”

A nagyúr most nemcsak az első feleségét, a szent vérből való Szokhatájt, hanem fiúörökösét is elveszítheti. Maral tudta, Mundzuk fiainak lelkét Erlik kán{8} egy kivételével sorra magának követelte. Azt, hogy a születendő gyermek fiú lesz, Maral a vetett csontok állásából állapította meg három éjjel ezelőtt. Rettentő erőt érzett azokban a csontokban, amelyek estükben mintha a Világhegy alakját formálták volna. De Mundzuk árnyéklelke{9} most erősen a sötéttel küzd, és ez a sötét igencsak beletelepedett. Mintha nem is örült volna a hírnek, hogy fia lesz. Mintha nem örült volna a birkacsontok jósjelének. Idefelé jövet, amikor kis lova hátáról, dobját a nyakába akasztva Maral megpillantotta a palota magas, aranylapokkal borított tetejét, egy felhő alakjában rosszat olvasott. Igaz lenne, amit a nagyúrról mondanak? Igaz, hogy hiszi, a napjai kiteltek és az Ég elfordult tőle? Vajon megbünteti majd, ha kudarcot vall, és ez a gyermek is halva születik? A kámasszony megrettent saját gondolataitól. Az emberek oly sok ostobaságot beszélnek. A füléhez tapasztotta a dobját, hátha meghallja most benne az isteni anya szívverését.

Semmi.

A dob bőre érdes volt és süket, akár a csend az idők kezdetén, mielőtt még Tengri szétválasztotta volna egymástól a vizeket és a földeket.

Maral összerezzent, ahogyan Mundzuk lépései alatt élesen megnyikordult a gerendapadló.

– Te mindent megteszel azért, hogy mindketten életben maradjanak, Maral! Az emberek azt mondják, a Felső világ támogat téged. De ha nem tudod visszahozni a feleségemet, akkor…

A szeme mintha fenyegetően villant volna a gyertyafényes homályban, és Maral önkéntelenül is hátralépett egyet.

– …Akkor, legalább… hozd vissza a magzatot! A fiamnak élnie kell, és Tengri így akarja, tudom!

– Megteszem, amit az Ég megenged nekem, Mundzuk nagyúr! De biztosat nem tudhatok…

– Hallgass!

Mundzuk élénk, örökké kutató tekintete alatt a kezdődő ráncok összefutottak, szorosra font szakálla megremegett az ablakon át besüvítő fúvásban. A vihar szeléből jönnek elő – gondolta Maral –, keselyűkként gyülekeznek, hogy magukkal ragadják a lelkeket, a gyermekét és az asszonyét is. Umájt kellene szólítanom, ha az Alsó világ sötétsége meg akarja akadályozni ezt a születést.

Mundzuk mélyet lélegzett.

– Nem érezted, Maral? Valami van itt!

A nagyúrra meredt, és lassan bólintott.

– Megteszem, amit tudok, nagyúr!

A király most úgy bámult rá, mintha halottat látna. Semmilyen érzelem nem látszott ezen a sziklakemény vonású, mégis idő előtt megöregedett arcon.

Az ember bőre csak a héj – gondolta a kám. – Álarc, amely mögött az Alsó és a Felső világ feszül egymásnak. Vajon ma melyik világ fénye diadalmaskodik?

Mundzuk felsóhajtott.

– Három napja rossz lélek jelenlétét éreztem körülötte! De én azt hiszem, hogy a katun álmában, amelyről beszélt nekem, mielőtt révületbe esett, az a lélek nem volt sötét! Igyekezz tehát, hogy megtaláld a nevét annak a szellemnek, amelyet akkor látott, az igazi nevét. Révülj erősebben! A nagyúr hirtelen odalépett a fekvő nőhöz, és érdes tenyerével végigsimított felesége arcán. Odahajolt, és valamit a fülébe súgott, egy igét tán, amelyet még Umáj istenanya kiválasztottja sem hallhatott. Maral elfordult, és lassan ütni kezdte a dobját.

„Ugye, nem okozol nekem csalódást?”

Mundzuk előző szavai halk visszhanggá váltak benne. A szent fára vont dob üteme lassan befelé fordította, útra hívta. Várta, hogy az istenanya jelenvalósága, akár a csend, végre leereszkedjen, és befonja az elméjét, ahogyan a pók is kiereszti éjjel a hálóját.

Végre árnyéklelke felnyíló szemével érzékelni kezdte a sötétség falain a hajszálvékony rést. A világ először olyan keskeny lett, akár a kés éle, azután eltűnt, mintha az egyik váratlan szélrohamban kilobbanó mécs lángjába szívódott volna a mindenség. A kám érzékelte az ég irányából alászálló, formátlan árnylelket abban az ürességben, ahová most jutott. Érzékelt egy másikat is, amely, mint szakadozott, rongyszürke kendő, a katun hasán ült, szorosan rátapadva a mellére. Maral nem törődött a látással, tovább ütötte a dobját. Érezte, ahogyan a katun szívverésének hangja eggyé válik a dob lüktetésével és az ő rezdüléseivel.

Umáj, itt vagy, egészen közel!

Hiába tombolt szélroham, a kám csak a kis kerek dobra összpontosított. A Kilencágú Világfával rajzolt felületén úgy táncoltak a fények és az árnyak, akár az esőcseppek a szélben. Mintha már csak az dobbant volna a szívek helyett. Az ég hatalmasat dördült. Odakint a felhők, mintha tűzbe borultak volna. A bőrhártya engedett. A hirtelen süvítve betörő légáramban az utolsó mécsvilág is kialudt.

A kám mélyről jövő torokhangja összezengett a villámok dörgésével.

– Szent Umáj, megidézlek! Legyél te én, és én legyek te!

Mielőtt az árnyéklelke végképp kívül került volna a testén, az égen végighasító villám fényénél látta saját feltartott kezét, begörbülő madárkarommá átlényegülő ujjait a menekülő árnyak között. Amikor újra megütötte a dobját, az ég is vele dördült.

*

Szokhataj katun nem hallotta Maral kiáltását. Nem hallotta a karámból kitört, tébolyultan keringő lovak szüntelen nyerítését sem. Még a hatalmas villámlást követő dörgés sem jutott el a tudatáig, amely mély volt, akár a látások kútja. Csak azt a belső világot látta, amelyről úgy tudta, nem különbözik attól, amit nappal mindenki lát, mégis, csak az álomban és a révülésben tárulkozik fel azok számára, akiknek az istenek felnyitják rá a szemét.

Mundzuk nagyúr első felesége az Atil partján állt. Nem tudta, hogyan kerülhetett ki ilyen hamar a palotából. Csak a hirtelen rátörő görcsökre emlékezett, és arra, hogy férjura őrei minden fordulóban ott álltak, hogy feltartóztassák. A folyó partján, mintha nem is lenne múlt, nem is lenne jövő, csak ez az örök jelen. Mégsem szülheti meg a gyermeket a folyó partján! Az Atil áradt. A nagy, sötétszürke kérgű fenyőfák félig a vizében álltak immár.

Érezte, hogy neki bele kell lépnie a habokkal emelkedő hullámokba. A víz tükre szürke volt, és mintha forrni látszott volna meztelen talpa körül, de nem volt sem hideg, sem meleg. Fehér szarvas figyelte őt a folyó partjáról, a szabályosan álló törzsek mögül, a szeme mintha ember szeme, arca, mintha ember arca volna. Nem volt agancsa, talán nőstényszarvas ez, vagy a folyóba hullatta királyi díszét? A szarvas az áradó vízből tükröződve nézte őt, a szeme nagy volt, kerek, emberi. A katun elkapta a tekintetét, amikor Maral, a kámasszony szemeire ismert.{10}

Mintha ismételt, tompa suttogás jött volna felé a fák közül. A szarvas ott állt, és ő a szavait hallotta, talán már ismerte őket, de mégsem tudta igazán a jelentésüket. Ki szólt hozzám? A fák ága itt-ott meghajlott a rozsdabarna levelű, ködös fák közt, mintha egy feltartóztathatatlan, kitörni készülő akarat nehezedett volna rájuk. Az ég felszakadt felette, akár egy lángoló fogakkal teli, üres száj. A folyóról felszálló ködpamacsok beleakaszkodtak, a bőrébe téptek. Az ég lángfogai megolvadni látszottak abban az aranyszín ragyogásban, amely a megnyíló felhők mögött kavargott.

Megpróbálta eltakarni a szemét, hogy ne lássa, mégis tudta, hogy az örökös ragyogás, mely ott van az Ég mögött, át fogja égetni a bőrét, át a csontjait, talán kiégeti még a szemét is, ha beléje kell néznie. Nincsen más választása? Nincsen másik akarata? Nem akarhat egy másik jövőt? Nem fordulhatna meg most, nem térhetne vissza a lelke abba a titokkal teljes fekete nyugalomba, amely megelőz minden létezést, minden születést?

A tüzes fény most egyetlen, izzó pontba sűrűsödött. Az Atil vize mintha akkorára tágult volna körülötte, akár a Hatalmas Ég. A horizonton messze, táltosrovásokra emlékeztető villámtüzek cikáztak, akárha lángbetűk égnének rovott jóscsontok felületén. Nem volt képes rá, hogy ne nézze őket.

Kik lesznek azok a látók, akik elvetik majd ezeket a csontokat? Milyen jövőt teremnek majd, és miféle földekre hullanak?

Ő, Mundzuk keleti szárnykirály első felesége, a fájdalom örvényének közepén állt, de mégsem süllyedt bele. Rajta állt az Atil vizén, érezte, mintha minden lépésre megvastagodó jégpáncél teremne a talpa alatt.

Kéz súrolta volna mezítelen mellét? Maral keze? Vagy a királyé? Hol vagy, Mundzuk? Itt vagy, a közelemben?

Amikor már úgy tűnt, hogy a belülről támadt kín miatt nem bírja tovább, és az eszeveszett fájdalom szét fogja repeszteni a szívét, a mellét, a szája megnyílt.

Ordítani akart, hogy a fájdalom távozzon belőle, de egyetlen hangot sem ejtett. Ordítani akart az ég alatt mozgó teremtmények összes fájdalmával, de a kín mégis benne szakadt. Egy árnyék röppent ki a száján, és néhány pillanat alatt hatalmasra nőtt a mennybolt aranymezejű háttere előtt. A görbült karmú ragadozómadár tollai az olvadt fém ragyogásával izzottak, még a szeme is aranylott, ahogyan visszanézett rá.

Szárnyai mozgatása nélkül is egyre magasabbra repült a lassan felnyíló ég felé. Ahogyan a madár teljesen kiterjesztette a szárnyait, a felhők is ragyogó ruhát öltöttek körötte. Óriásira nőtt árnyéka betakarta őt, akár egy farkas meleg és puha prémje. Jó volt így. Nem tudta, hogy hogyan repülhetett ki ez a madár a szájából. Nem érzett semmit. Csak azt tudta, hogy immár sikerült megszabadulnia a választás terhétől. Bársonyos, simogató, fehér fények vették körül óvón. Látta, ahogyan a szétoszlatott felhők helyén, éppen ott, ahová a turul szállt, izzó sugarakkal emelkedik a nap.

2

Mundzuk két szekeret is megrakatott a Maralnak szánt ajándékokkal. A vihar, ahogy jött, el is múlt, és az udvar pocsolyái máris száradni kezdtek, ahogyan Nap Anya lángoló arca az Atil kisimult tükre fölé emelkedett. A megriadt hátasokat már befogták. A bőrpáncélos lovasok immár a vesszőből font, magas kerítések előtt várakoztak, de Maral nem kért a fejedelmi kíséretből. Mundzuk tudta, hogy így lesz. És ha valóban ő az – gondolta –, ő az, akit Burkut kám megjósolt nekem?

– Most elmegyek, hatalmas király. Tengri vigyázza ezentúl lovad és családod!

A keleti szárny királya Maral kiugró arccsontját, rezzenetlen, szürkés árnyalatú szemét fürkészte. Látszólag csak tömzsi köznapi asszony volt, kibontott, őszülő hajjal, de az égő lángpáros szent jelek a kám homlokán, arra intették a királyt, hogy vannak olyan kapuk, amelyeken ő nem léphet át.

– Köszönöm a szolgálataidat, kám. Ma nagy jutalmat kapsz tőlem!

– Az asszonyod vérzése elállt, hatalmas király – bólintott Maral, és begörbített ujjaival jelet formált az arca előtt. – Most már elmehetek. Még két napig igya a főzetet, hogy az Alsó világból szóló hangok egészen elhagyják a testét.

Mundzuk a tisztelet jeleként összefonta karját a mellkasán, és lassan, ahogyan a nap mozdul az égen, meghajtotta a fejét. Ősi illem szerint mondott köszönetet a kám testében megnyilvánult istenség előtt, ahogyan azt Uldintól, atyjától tanulta.

– Szellemek lecsendesítője, te, ki ura vagy mindannak, ami a múlt, és ami a jövendő! Kérlek, fogadd el e földi király ajándékait!

Az asszony hallgatott egy darabig, majd az udvaron összehordott javakra mutatott, és ő is úgy válaszolt, ahogyan azt az ősök törvénye megköveteli.

– A nekem szánt ajándékokat ajánld fel Umájnak, nagy király! Kérlek, rakj ezekből minél előbb egy máglyát az Anya számára a palota előtt!

A kám a nyakába akasztotta dobját, így jelezve, hogy valóban menni készül. Mundzuk azonban nem törődött a kám emberi akaratával. Oly hirtelen mozdulattal lépett utána, hogy a látó összerezzent.

– Azt tartják rólad, Maral kám, hogy te igazan ismerted meg a szellemek neveit! A testvérem, Rua király, egy holddal a gyermek születése előtt azt mondta nekem, hogy a birodalom is olyan most, mint egy korhadt fa. Belülről férgek rágják látszólag még egyenes, erős törzsét! Vajon nem kellene-e kiűzni belőle a rossz szellemeket, ahogyan most kiűzted őket a házamból és a feleségem ágyából? Mit láttál, mondd, amikor a fiam szemébe néztél?

Maral csak állt, és hosszú körmű ujjait a dobjára tette. Mundzuk tudta, hogy veszélyes játékot űz a Fordított világgal, de a jóslatra gondolt, és megnyugodott.

Vajon mindent, amit látott, bezárt a dobjába? A dobra illesztett madártollak meglebbentek, ahogyan Maral keze újra és újra végigsimított az őzbőrön. A tollak eljövendő idők vörös és fekete útjelzőinek tűntek. Vajon képesek-e a látnokok megváltoztatni az előre megjósolt jövőt? Vagy csupán látják a jeleket?

A kám megrázta a fejét.

– Nem látom a jövendőt, Nagyúr. Csak azt, amit Umáj anya látnom enged!

– Mi az, amit mégis meglátnod enged? – sürgette a király. – Az imént a Fordított világba néztél. Révültél erősen. Nem közöltek veled semmilyen jelet az ősök vagy az istenek?

Maral sokáig állt, és Mundzuk már azt hitte, sohasem szólal meg.

Megsértette volna a szellemeket? A kám szemhéjai, akár a nehéz fátyol, süllyedtek és emelkedtek.

– Nagy sátor lángol – mondta végül. – Füstoszlop jön az ég felé, jön, jön, és látok egy sast is, amely halott, és látok fölötte sólymot, amelynek fekete aranyból vert csőre van.

Meghajolt, és Mundzuk mintha a kétség zavaros fényét is ott látta volna a szemében.

– Ezt engedte látnom, hatalmas király.

A király tett egy lépést hátrafelé. Gyermek született, és Maral dobja elűzte az árnyakat. Mintha hideg ujj érintette volna a szívét. Valami egészen másra számított.

Nagy sátor lángol?

Mégis, miféle látás ez, Maral?

De tudta, többet már nem kérdezhet anélkül a kámtól, hogy ne sértse meg vele a Felső világot.

Maral újból meghajolt, majd felült kis lova hátára.

– Tengri vigyázzon ezentúl lovadra és családodra és birodalmadra, hatalmas király!

Még egyszer visszanézett rá, és Mundzuk felemelt keze megállt a levegőben. Tudta, többet már nem kérdezhet. A kámasszony elment, a faragott magaskapu szárnyai bezárultak lova után. Kapuk, amelyek örökké zárva maradnak előttem.

Árnyéklelke lázasan kezdte keresni a kétségekből kivezető utat. A méhlepényt most Umájnak kell adnia, és neki, mint a gyermek atyjának, mihamarabb el kell ásni a laposra csiszolt kövek alatt, az Atil partján, az áldozati vérrel szentelt dombon. Jól tette, hogy megbízott Maralban?

A révület, miként a hollókárogás az erdőben, gyakran a hamis útra vezetheti a szorosan álló fák közé betévedőt. A név adásának szent szerével, a hagyomány szerint meg kellene várnia, legalább azt, hogy Hold Anya először kiteljen az égen. Mielőtt még a gyermek valódi nevet kapna, az összegyülekezett javasoknak és tudóknak sorra meg kellene bizonyosodniuk arról, hogy tamag{11} rossz szellemei nem akarják már a lelkét. Valódi nevet pedig csak szellemlátó olvashat majd ki a vetett csontokból, az, aki Maralnál is nagyobb biztonsággal tudja megmondani, miféle a gyermek, milyen jelet lát a lelkébe és a földre vetett csontokba róva. De miért is kellene addig várnia? Nem lehetne a dolgokat valahogyan mégis meggyorsítani? Csak Bagatur törzse, a Sárkány nemzetség, a szent vérű nemzetség az,{12} amely neki örököst adhat, így az ágyasoktól, a másodfeleségektől született számtalan gyermeket a kilenc hun vezérnemzetség nagytanácsa, a kurultáj sohasem ismerte el a szent vérvonal hordozójaként.

Miért is ne fogadna engem akár tüstént Burkut kám, a Balagaszun barlangjában, ha úgy parancsolom neki?

3

A tüzek hava is eltelt már, a levelek is sárgulni kezdtek az Atil partján, mikor a Balagaszun szent barlangjához menesztett futárok megérkeztek, és a királyi szekér vastag fakerekei kigördültek a száraz útra. Mundzuk messze a szekér előtt vágtatott, nem kímélve a lovát. Vágyta látni már végre azokat a mohától zöld ujjakra emlékeztető sziklákat. Vágyta, hogy újból a jós világtalan szemeibe tekintsen, és meglássa bennük a Világfa árnyát, a birodalom és talán az egész mindenség jövendőjét. Egyetlen asszonya sem kapott még ilyen látomást, egyetlen más nő sem, akit valaha is anyává tett.

„Fényt láttam akkor az égben” – mondta Szokhataj katun két nappal a szülés után, amikor már elég erős volt ahhoz, hogy beszéljenek. „Egy nagy, erős fényt láttam. Átégette a sötét felhőket. Másra nem emlékszem, csak arra, hogy egy madár, amely előzőleg bennem volt, kirepült a számon.”

Egy fehér szarvas és a turul szent alakja jelent meg első asszonya álmában. Hogy ez valóban Tengri jele volt-e, a jósnak, legalább neki, tudnia kell! Sokáig hitte, hogy a hároméves Buda lesz nemesen született fia, akit Burkut megjósolt, és akit az istenek megígértek. De az istenek jobban tudják!

A király lova hamarabb a sziklák környékezte meredély széléhez ért, mint a lassan vánszorgó nagy szekér és a kísérő lovasok. A mellvédként kiugró sziklák alatt mély, vészterhes völgy nyílott, hol nyakát törhette ember is, ló is. Mundzuk visszanézett a száraz útra. A testőrök is lemaradtak, úgy hajtotta egész idáig lovát. Gondolatait rendező egyedüllétre vágyott. Ha nem volna ő Hun Ulusz{13} keleti szárnyának uralkodója, talán egyes-egyedül jött volna, mint az, akinek a lelke újjászületésre vár a Kilencágú Világfa gyökere alatt. Megmozdultak a bokrok, tarra borotvált fejű szolgálattevő sietett elő a barlang irányából, a rothadó fogakra emlékeztető sziklafalak alól.

Fiatalnak tűnt, szeme egy keskeny rés.

Mielőtt megszólalt volna, fél térdre ereszkedett a lovon ülő király előtt.

– A szent kám révül erősen. A barlangba te még nem léphetsz be, hatalmas király!

Mundzuk nyugalmat erőltetett magára.

– Nagyurad vagyok.

A borotvált fejű férfi meghajolt.

– A szent kám szólítani fog téged és a fiadat, ha az időd elérkezett, hatalmas király! Addig pedig, arra kér téged, hogy várakozzál.

Mundzuk nem törődött vele, szóra sem méltatta, és a barlang sötétbe borult bejáratáig lovagolt. Az előbbi felszólítás udvarias volt, azonban mégis olyan, mintha parancsolni akarnának vele. Talán estig váratják őt, akiben Bagatur vére van? A cserzett bőrfüggönyökkel, színes és fekete madártollakkal és apró, állati és emberi koponyadarabokkal is teleaggatott bejáratot figyelte, majd megrántotta a lova kantárát, és visszafordult. A szolgálattevő, aki egy tapodtat sem mozdult el, merev arccal nézett a barlang irányába.

Mundzuk emlékezett rá, hogy mi van a bejáraton túl. Árnyéklelke a figyelő árnyakat látta most, füle az áldozati csontokból fűzött szíjak egyenletes zörgését hallotta. Atyjára gondolt, ahogyan a barlang kürtőjében állva leveti a tan-huk{14} aranyköntösét, a harc és a királyi tusák sebhelyeivel borított hátára farkasbőr köpenyt terítenek a barlang szolgálattevői. Ő és legidősebb öccse, Rua voltak csak ott vele. Uldin fiai várták a kám jóslatát. „Ti tovább nem jöhettek” – mondta akkor Uldin nagykirály. – „Meg kell várnotok itt, mert nem léphettek be addig, míg valamelyikőtök fel nem emeltetik Bagatur szent pajzsára. Csak egyvalaki lehet közületek az Ég fia, a tan-hu király.” Még most is jól emlékezett az öccse merész arcátlanságára. Emlékezett rá, ahogy Rua előrehajol, mielőtt még ő szólhatna, és azt mondja: „Én leszek az, apám!”

A szent pajzsra pedig nem lépett fel soha, sem ő, sem pedig Rua. De nem végezte tán el azt, amire Ég atya elhívta ezen a világon? Nem hódította meg tán a Vörös Pusztát, egészen a Kantau hegységig? Nem vetette alá az összes lázongó törzset, egészen a Kis-Kara-tengerig? Rua, a nyugati szárny királya lett, és másik öccse, Ajbarsz, a Fehér Urál hegyláncát védi most az erdei népek szüntelen támadásaitól.{15} Oktár, a negyedik, a legfiatalabb testvére. Legyőzte a nyugati alánok arcátlan királyát, és már Germaniát, maholnap talán Rómát hódoltatja! Rosszul tette talán, hogy behódolt, és visszaparancsolta kipróbált vezéreit? Rosszul tette tán, hogy a hunok közötti vérontást elkerülve megalkudott Karaton hadvezérrel? Hibázott tán, amikor hallgatott a szent jósra, és nem támadt atyja ágyastól született féltestvére ellen, amikor még megtehette volna? Meggyalázta talán az ősök tüzét, hogy így megalkudva – ellenségei szerint pedig megijedve – nem lépett szent pajzsra ő, aki vére szerint tan-hu király lehetett volna? Erlik kán műve az, ha nincsen egység a hunok között! Balagaszun vak jósa azonban mást mondott neki akkor. Azt, hogy ne tegyem, hogy nem én, majd a fiam!

Az állkapcsa mégis fájdalmasan összeszorult most, amikor arra a napra gondolt. A felsorakozott tümenekre{16} gondolt. Megütközhettek volna Karatonnal. Mindkét oldalon lett volna elég erő, még akkor is, ha a nagy keleti nemzetségek a bitorló mellé álltak.

Nem én, majd a fiam. Majd a fiam. Majd a fiam. Hirtelen támadt benne az indulat, amikor újra meglátta a borotvált fejű embert.

– Megtiltod nekem, kám, királyodnak, hogy belépjek? Erlik kán éjsötét lovára mondom, hogy bátor vagy!

– Nagyuram! – Mundzuk a rovott állkapocscsontot figyelte a hajlongó fiatalember nyakában. Furcsán megnyújtott rovásai mintha a szellemek gyötrő ujjait idéznék fel. Talán még gyötrőerő is van benne.

– A szent kám az, aki megtiltja neked a belépést Balagaszun barlangjába. Mint mondottam, révül erősen. Nem akarja most, hogy királya lelkét magával elragadja a Fordított világ!

Mundzuk rámeredt a barlang lezárt bejáratára, majd lassan, mintha szellemek mozgatnák a karját, kezdte elfordítani a lova fejét.

– Nagy erő van abban – mormolta maga elé –, akinek a lelke a Fordított világban jár. Hogyan is mondhatnék neki ellent?

A nemezpányvás szekérre nézett. A szekér körül gyülekező kardos, bőrbáncélos kíséretére, a csecsemőre, a feleségre gondolt. Miért is nem vártam még ezzel a dologgal?

Visszaléptetett, miközben úgy érezte, hogy nem ő fordítja a lova fejét. Nem ő engedelmeskedik ennek a parancsnak, hanem valaki más. Különös, átkozottul különös érzés volt.

*

A kíséret kihordta már a jósnak szánt ajándékokat, az értékes szőrméket, szárított húst, ezüst- és aranytálakat, kumiszt és egy csikót, Mundzuk ménesének egyik legszebb példányát. Az árnyak nyúlni kezdtek a rozsdás lombú fák alatt, és surranó lények láthatatlan neszezése hozta lassú mozgásba a bozótot, mire a barlangbejárat elé feszített lóbőr végre megrezzent, és az öreg alakja kirajzolódott a sziklafalak előtt. Mundzuk már távolról is megismerte féloldalas járásáról és a homlokán viselt korona tövisszerű agancsairól. Egyedül jött, nem volt mellette a szolgálattevő, fiatal tudó, hogy támogassa. Az aggastyán váratlanul megtorpant, botját meglepően ruganyos mozdulattal leszúrta a magas fűbe.

Nyirkos permet csepegett most a szárnykirály vállára, és felnézett.

Megborzongott, ahogyan valami hozzáért a vállához. Ösztönösen odakapott. Mintha nyúlós, sötét vért tapintott volna a nyakában. Az öreg csak állt ott, mint egy kurgánszobor, akárha várt volna valamire,{17} fején az agancsdíszek párát gőzölgő fák kinövéseinek tűntek. Mundzuk a lovasaira nézett. A fák szürke törzsének hátterében szilárdan ültek a nyergükben. A magas lándzsára tűzött királyi zászlójel, az ugró szarvast formázó királyi tamga{18} a szemébe villant. Jó jel.

A zászlóhordozó lovasok mintha a semmibe meredtek volna. Az egyikük megigazította szíjas sisakját, a másik megnyálazta a hüvelykujját, majd háromszor megérintette a homlokát, kezébe vette farkasfogamulettjét is, talán, hogy megvédje magát az erdő megébredő kísérteteitől, és azoktól, amelyek a barlangból kijöhettek az öreggel. Hisz a lovak nyugalma hirtelen szertefoszlott, csak vadultan prüszköltek, rázták a fejüket, egyik-másik patájával a földet kaparta. Munzduk a szekérhez lépett, átvette a kisdedet asszonya kezéből, és a szoros bőrpólyába fogott kicsiny csomaggal a kezében néhány lépést tett Burkut felé. Neki kellett megtennie a közöttük fennmaradó távolságot. Nem a kámnak, hanem őneki, a királynak!

Amikor odaért, Burkut érthetetlen szavakkal mormolt valamit, majd kinyújtotta hosszúkás ujjait, és többször végigtapogatta az apróság testét. Mundzuk, a vak jós hályogos szemét nem láthatta, elfedték a lecsüngő bőrszalagok. Csak cserepes, erdei növények főzetétől feketére festett ajkai, ritkás szálú, tejfehér szakálla látszott ki alóluk, mintha a barlang árnyai is belecsimpaszkodtak volta.

– Tiszteletre méltó bölcs! – mondta, fejét mélyen meghajtva. – Az istenek titkainak tudója vagy. Mit látsz?

A kám ismét mormolt valamit magában, begörbített ujjait többször végighúzta a csecsemő felett. Azután a jós töprengve az ajkát kezdte nyalogatni a hiányos fogsora fölött.

– Mit látsz? – ismételte a király, egyre türelmetlenebbül. – Sok ajándékot hoztam neked! Levághatod a legszebb lovamat. Kecskéket, számos juhot is adok neked, hogy a lelkük táplálja a tüzedet, és táplálékul szolgáljanak barlangod szellemeinek, emellé még négy rabszolgámat is neked adom. Csak mondd el nékem hát, mit látsz!

Az öreg keze váratlanul megállt a csecsszopó homloka fölött. Mundzuk attól tartott, a csecsemő felvisít, éles hangon bömbölni kezd, ahogyan az ilyen korú újszülöttek szoktak. De semmi nem történt. Nyugodt volt az apja kezében, sötét szemei mintha áttetsző kövek lettek volna egy porladó, kékes arcú ősszobor arcában. A szemek követni látszottak az öreg kezének apró rándulásait. Tudja, valahogyan tudja, hogy a lelkét figyelik. Vagy a fiam azt figyeli, amit a kám el akar rejteni előlem?

Egy szekér elé fogott ló nyugtalanul felnyerített, mint aki ragadozót szagol. Burkut váratlanul elkapta göcsörtös ujjait, mintha csak eleven tüzet érintett volna. Megtántorodott, a válla, majd az egész felsőteste rázkódott. Szája sarkában nyálhab eredt. Mundzuk készen várta, hogy a szent a fűben elzuhanjon. Elkapta a gyermeket, nehogy az öreg semmibe markoló ujjai kárt tehessenek benne. Mielőtt akár Mundzuk, akár a harcosai egy lépést is tehettek volna, két tarra borotvált ifjú legény futott elő a barlang előtti homályból. Gyakorlott mozdulatokkal, két oldaláról ragadták meg a vonagló jóst. Burkut szájából sziszegő hang hallatszott, húsos, fehéres nyelve úgy tekergett akár a kígyó feje. Látszólag akarata ellenére rángatták magukkal, az agancsos táltoskorona is lecsúszott, az egyik segítő azonban felkapta, és magával vitte.

Aztán, mikor az öreget elrángatták, mintha a levegője elfogyott volna.

Mundzuknak is. Oly váratlanul szorult össze a mellkasa, hogy csak fuldokolva volt képes levegő után kapkodni. Mi történik itt?

A világ egy pillanatra elhomályosodott szemei előtt. Érezte a hirtelen jött szúrást a mellkasában, ahogy megállt, kihagyott a szíve. A szárnykirály torkából rekedt kiáltás tört fel, és majdnem a földre is ejtette a csecsemőt, aki még mindig nem sírt fel. Csak lassan tért vissza ebbe a középső világba. A csecsemő nyöszörgött, de az arcán mintha különös, öntudatlan mosoly lebegett volna. Elgyengült karokkal vitte a fiát a szekérhez, és adta vissza az anyja kezébe.

*

– Jól vigyázz a fiadra, Mundzuk király! – mondta egy szolgálattevő tudó, miután végre előjött a barlangból és Mundzuk elé térdelt.

– Balagaszun szent látója felhágott vele a Kilencágú Világfára. Megérezte a gyermeked kutját. Erősen benne van a kut.{19} Kám urunk tüzes folyót látott, amely mindent magával sodor. Olyan volt ez a tüzes folyó, mint a nagy Atil. A jós azt mondja, vigyázz jól a fiadra, hatalmas király.

Az orduba visszafelé menet, sokáig hallgattak. Most már Mundzuk is a szekéren utazott, engedve, hogy a lovát, amelyre talán nem is tudott volna felülni, az emberei száron vezessék. Ernyesztő, zsibbasztó hasítást érzett még mindig a jobb karjában. Bizonyos, hogy nagy erő okozta benne ezt a fájdalmat.

– Azt mondta, olyan volt ez a tüzes folyó, mint a nagy Atil. Atilla! Így nevezzük el! Szokhataj keze lágy volt. A tenyerén mintha gyantaillatú kipárolgást érzett volna, amikor megérintette az arcát.

– Most pihenj kérlek, nagyúr – az asszony a fölöttük összeboruló lombok koronájára nézett, és Mundzuk követte a feketével kihúzott, mandulavágású szemek pillantását.

– Úgy hiszem, a szellemek erősen jelen vannak itt. Sötét és világos szellemek is jelen vannak. Nem jó, ha királyként most rést hagysz nekik, és megtalálják a szívedet! Nem szeretném, hogy itt rád találjanak!

– Nem találnak rám! – felelte a király szinte indulatosan. De azonnal meg is bánta. Felült, és átölelte a felesége vállát.

– Az istenek ujja megérintett téged, katun.

Szokhataj bágyadtan mosolygott.

– Már a felére emlékszem csak mindannak, amit akkor álmodtam. Mundzuk most a gyermekre nézett, aki édesen aludt az anyja karjában.

– Burkut már régen megmondta nekem. Eljön az idő. Bagatur lelke újból megszületik, akkor pedig a kőből épített városok falai a porba hullanak. Ellenségeink az istenek rabszolgái lesznek, az idő visszafelé folyik majd, és a világ hanyatlása megáll. Leverjük ellenségeinket, ha Tengri őslelke újra megszületik köztünk! Meghódítjuk a világot… A hangja elcsuklott, ahogyan a levegő sípolva távozott a tüdejéből.

– Pihenj, nagyúr… – mintha a távolból, révületben hallotta volna csak a felesége hangját.

Mit művelt velem ez a barlang? Mit tett velem ez a kám?

A gondolat hamar elúszott, akár az égen gomolygó sötét felhő.

A fiam az idő ellen harcoló ember…

Szokhataj haja kibomlott kissé a szoros kontyból, amelyet ragyogó aranyszarvaspánt, szarmata mesterek munkája fogott össze. A perzsiai illatszerek felhője most teljesen betöltötte Mundzuk tudatát. Hogy szerette ezt az asszonyt! Emlékezett a pillanatra, amikor még szinte gyermekként, először állt előtte a bivalyszarvakkal ékesített, nagy jurta előtt, amikor először ölelte lágy, kívánatos testét. Megvágta volna a saját arcát is gyászában érte, ha Szokhataj belehal a szülésbe. Sokáig csak a lovak horkantása, a kísérő lovasok fegyvereinek álmosítón ismétlődő zörgése és a szekér nagy, tömör fa kerekeinek nyikorgása hallatszott. Talán álomba is zuhant a király, ahogyan a szekér tovább rázkódott velük.

– …Meghódítjuk a világot, egészen a Végső Tengerig…– mondta újra Mundzuk elhaló hangon, ahogyan a felesége puha karjához simult.

Jóleső érzés áramlott végig a testén. A mellkasában égő fájdalom eltompult, érzékeinek határaira húzódott, és ő egy pillanatra úgy érezte, mintha a vér áramlása is meglassult volna az ereiben. Félálmában a palota udvarán állt, és Maral titokzatos jövendöléseit hallgatta. Ki a sas, aki halott, és ki a sólyom, melynek fekete aranyból vert csőre van?

Talán soha nem fogja megtudni.

Amikor a királyi ordu közelébe jutottak, a hadúr újból felemelte a fejét, és az ég alján meglátta a korán feljött holdat. A fényes hatalmas hólyag úgy ragyogott az égen, mintha repedt bőrén keresztül fényes, savószínű tejet szivárogtatna alant a földre. Sugara lassan ellepi majd a világot, a mindenséget tündökletes fehérbe festve, akár az idők kezdetén, amikor még közelebb volt az istenekhez. Az idő folyása is átfestődik, megfordul majd annak a hősnek az eljövetelével, aki Hadúr élesen vágó kardjával tisztítja meg a Világfa gyökerét a mardosó férgektől, aki láncot képes vetni a föld mélyében ébredező ártó szörnyetegekre, démonokra, és visszavezeti a hunokat a dicsőségbe, a régi uralomba és az ősök királyságába.

Ahogyan a szekér továbbzötykölődött velük a királyi úton, arra gondolt, hogy az ősidők tejóceánján sodródik, melyből a teremtő ősszellemek egykor a világot köpülték. Hamarosan otthon leszünk, és igen, akkor minden rendben lesz.

Mundzuk a rátörő álomban ismét ifjúnak érezte magát. Újra és újra szilajul, legényesen nyargalni kezdett vére az asszonyi ujjak simogatására.

{1}  Ordu (orda): (királyi, vezéri) központ a török és mongol népeknél.

{2}  Sámán, szent ember, gyógyító a török nyelvű népeknél. (A hun nyelvet valójában nem ismerjük. A hun szavak hangzásának többségét, a különböző mai török nyelvekből próbáltam rekonstruálni, és kisebb részben a mongol nyelvből igyekeztem visszakövetkeztetni.)

{3} Atil: a Volga török neve.

{4} Katun: úrnő.

{5} Bagatur (Modu, Mao-tun, más írásmód szerint: Bagatur, Bátor): az ázsiai hun birodalom alapítója, szakrális királya.

{6} Fordított világ: a Közép- és Belső-Ázsia, illetve Szibéria, főként nomád népeinek hitvilága szerint a „túlvilágon” minden fordítva történik, mint az „evilágon”: a halottak élnek, itt nappal van, ott éjszaka stb.

{7} Umáj: a török és mongol népek hitvilágában a termékenység istenasszonya. Minden nőiséggel kapcsolatos dolog (valamint a gyermekek is) a védelme alatt áll.

{8} Erlik kán: a rontás és a betegség ura, a pokol (tamag) fejedelme a tengrizmusban.

{9} Árnyéklélek (szabadlélek): a testtől elszakadó pl. álomban, látomásban elszakadó lélek a nomád népek hitvilágában.

{10} A Maral név jelentése ’nőstényszarvas’ (török).

{11} Tamag: pokol a tengrista világképben.

{12} Szász Béla értelmezésében „[A] kínai forrásokban Luan-ti (Hilien-te, Luan-te) néven szereplő dinasztia az ázsiai hunok királyi dinasztiája, amelyet magyarul »sárkány törzsnek« hívhatunk a hunok ősrégi totemállatáról elnevezve.”

{13} Ulusz: nemzet, ország, birodalom, szállásterület elnevezése, az altáji népeknél.

{14} „A hún állam fejét tan-hunak […] nevezik.” Szász Béla

{15} Fehér, vörös stb. itt: a sztyeppei színszimbolika szerint az égtájak jelölése.

{16} Tümen: a sztyeppei hadviselés alapegysége (kb. 10 000 ember).

{17} Kurgán: halomsír a sztyeppei civilizációban.

{18} Tamga: betű (rovás), pecsét, nemzetségjel, felségjel a sztyeppei civilizációban.

{19} Kut, kutlélek: a sztyeppei hagyományok szerint a testet vitalizáló erő. A kuton keresztül vannak az emberek kapcsolatban a Mennyel. A szakrális uralkodó több kutot birtokol, mint mások: ez mutatja, hogy legitim uralkodó.