Ruth Druart

AZ UTOLSÓ ÓRÁK PÁRIZSBAN

A mű eredeti címe: The Last Hours in Paris

Copyright © 2022 Ruth Druart

First published in 2022 by Headline Review

An imprint of Headline Publishing Group Limited

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos

engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető

Fordította: Szieberth Ádám

Tilos a kiadvány bármely részét a kiadó írásos engedélye

nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni, elektronikus,

mechanikus, fénymásoló vagy más technikai eszközzel

sokszorosítani, illetve terjeszteni!

A regény szereplői – kivéve a nyilvánvalóan

történelmi személyeket – a szerző képzeletének

szüleményei, bármilyen hasonlóság valós –

élő vagy holt – személyekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-101-1 (papír)

ISBN 978-963-614-102-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Sandrának és Michaelnek, a szüleimnek.

Köszönöm, hogy felmászhattam

minden fára, és ti mindig ott álltatok,

hogy elkapjatok, ha leesem.

„Ha szeretünk, vagy szerettünk, ez elég. Ne kívánjunk többé semmit. Az élet kagylójának sötét redőiben más gyöngyöt nem találhatunk.”

VICTOR HUGO: A nyomorultak – részlet

(Éber László és Csillay Kálmán fordítása)

Prológus

– Amikor először megláttalak, rád sem néztem.

– Csak az egyenruhát láttad.

– Igen, és megijesztett.

– Hát, én sem nagyon néztelek meg magamnak.

A lány megcsókolta a férfi arcát.

– Tényleg?

– Tudtam, hogy nem akarod, hogy nézzenek, azt pedig pláne nem, hogy én nézzelek. De azért észrevettelek – mondta a nő ujjaival játszadozva a férfi. – És érdekesnek találtalak.

– Mondd csak tovább! – biztatta a nő.

– Meg dacosnak – folytatta a férfi, akit meghatott, hogy a nőt érdekli, mit mond róla. – Meg bátornak. Tudtam, hogy félsz a rendőröktől, de nem hunyászkodtál meg előttük. Csodáltalak érte – tette hozzá, majd elengedte a nő kezét, és megsimogatta a haját. – De láttam, hogy könnyen bajba keverheted magad.

– És úgy gondoltad, hogy te majd megmentesz?

– Nem – felelte a nő szemébe nézve a férfi. – Tudtam, hogy te fogsz megmenteni engem.

ELSŐ RÉSZ

1963

1

Bretagne, 1963. május

Élise

Az ablakfülkéből nézem az éles szélű, palaszürke sziklákat ostromló tengert. Fehérlik a felcsapódó tajték. Hirtelen ötlettől vezérelve kinyitom az ablakot, hadd hallatsszon be a sirályvijjogás meg a lankadatlan hullámverés. A távíródróton gubbasztó két galamb felém fordítja a fejét, és kíváncsian méregetnek.

– Élise!

Szinte belém hasít a szobába toppanó Monsieur Beaufort hangja.

– Végzett? – kérdi. – Ki tudom vinni az állomásra.

– Köszönöm.

Becsukom az ablakot, letörlöm az ablakpárkányt, és udvarias mosollyal Monsieur Beaufort felé fordulok. Leveszem a munkaköpenyemet, és miután lementünk a földszintre, a konyhaajtón lévő kampóra akasztom.

Monsieur Beaufort kinyitja nekem a kocsi ajtaját.

– Merci, monsieur.

Igazi úriember. Nagyra értékelem, hogy nem úgy bánik velem, ahogy egy házvezetőnővel szokás. Mondhatni, emberszámba vesz.

– Tervez valamit a hétvégére? – kérdi, miközben a Saint-Brieuc-i állomás felé autózunk a fákkal szegélyezett utcákon.

– Semmi különöset. Megebédelünk otthon a lányommal, és lehet, hogy sétálunk egyet a tengerparton.

– Hogy van Joséphine?

Megható, hogy emlékszik a nevére.

– Köszönöm, jól. A jövő hónapban érettségizik. Egyetemre akar menni.

Érződik a hangomon a büszkeség. Már épp elkezdenék áradozni, hogy milyen okos lány Joséphine, de még időben észbe kapok.

– A múlt hónapban töltötte be a tizennyolcat – teszem hozzá.

– Már tizennyolc éves? Még kisbaba volt, amikor maga nálam kezdett dolgozni!

– Igen.

Hátradőlök az ülésen. Arra gondolok, hogy az életemnek ez a fejezete most lezárulhat. A kitűzött célt megvalósítottam, Joséphine épségben, biztonságban felnőtt, és hamarosan elmondom neki az igazat. A sok hazugság, amivel körberaktam a gyerekkorát, láthatatlan börtönrácsként egyre nőtt, vastagodott. Visszafogott ez a rács, mintha csapdába estem volna, ahonnan csak az igazság szabadíthat ki. Csakhogy ez a várva várt szabadság halálra rémít.

Ezután csöndben autózunk el az állomásig. Megkönnyebbülök, amikor odaérünk. A vonat már bent áll. Köszönetet mondok Monsieur Beaufort-nak, és már sietek is a peronra. Beszállok egy üres vagonba, és letelepszem a régi, bársonyhuzatú ülésre. Arra gondolok, hogy jó lenne sétálni egyet délután Joséphine-nel – de nem szeretném elvonni a tanulmányaitól. Ha levizsgázik, több időnk lesz beszélgetni, mármint úgy istenigazából. Szemmel láthatóan arra készül, hogy kitárja a szárnyait, és elrepüljön, de nem bocsáthatom útjára, míg el nem mondtam neki mindazt, amit tudnia kell.

Lannionban leszállok, és kiballagok az állomás előtti útra. Soizic régi, zöld Renault 4CV-je ott parkol, ahol mindig, ha szombaton kijön elém.

– Bonjour, Soizic – üdvözlöm, majd beülök mellé, és jobbról-balról puszit nyomok az arcára. – Hogy s mint?

– Joséphine csak később jön haza – mondja válasz gyanánt.

Elszorul a szívem, de összeszedem magam.

– Egy barátjánál ebédel?

– Igen, Hervénél – feleli Soizic, majd gyújtást ad, és elindulunk.

Vetek rá egy oldalpillantást.

– Mintha kicsit sok időt töltene azzal a fiúval.

– Nem baj az, ha van barátja. Ne aggódj, beszélgettem vele a fiúkról és a…

Soizic nem fejezi be a mondatot. A levegőben lóg a kimondatlan vád.

– Majd én is beszélek vele erről. – Próbálom visszaszerezni a jogaimat mint Joséphine anyja. Egyfolytában ezt csinálom, mióta megszületett.

Soizic tekintete az útra szegeződik, de látom, hogy felvonja a szemöldökét. Elfordítom a fejemet, és kibámulok az ablakon. A vitorlás hajókat, amik dagálykor a Baie de Sainte-Anne vizén ringatóznak, most magára hagyta a tenger, így oldalukra dőlve várják a sorsuk jobbra fordulását. A víz magával sodort mindent, amit nem horgonyoztak le, vagy nem eresztett gyökeret a homokba. Néha azt kívánom, hogy bárcsak én is „elúsztathatnám” a múltat, hadd vigye ki az ár a végtelen óceánba, ahol soha nem talál rá senki. Csakhogy a múltunk hozzánk tartozik, a szerves részünk, és itt az ideje, hogy én is szembenézzek a magaméval. Itt az ideje, hogy Joséphine is megtudja az igazat.

– Csináltam ebédet – pillant rám Soizic. – Főztem hagymalevest, és van friss bagett.

– Merci.

Idővel megértettem, hogy Soizic így mutatja ki a szeretetét – mert én tudom, hogy igenis szeret minket! Epés riposztok, rideg modor ide vagy oda, nagyon is a szívén viseli Joséphine sorsát, sőt még az enyémet is. Nem vagyunk vérrokonok, de Soizic így is a mi kis családunk tagjává vált. Csak azt nem tudom, hogy az anya, a nagymama vagy az apa szerepét tölti-e be. Néha úgy érzem, hogy mindhármat egyszerre.

Befordulunk az utcánkba, majd megállunk a régi kőházikó mellett, ami az otthonom, mióta eljöttem Párizsból. Az odabent terjengő fokhagyma- és vöröshagymaszag rádöbbent, hogy megéheztem. Soizic szed nekem a levesből: nyúlós olvasztott sajt, pirított kenyérkockák, duci fokhagymakarikák. Keresztet vet, mielőtt kézbe venné a kanalát.

– Aki ételt-italt adott, annak neve legyen áldott.

– Ámen – mormogom.

A meghitt, barátságos csönd, ami ránk telepszik, míg eszünk, abból fakad, hogy sok-sok éve ismerjük egymást. A bájcsevej nem Soizic műfaja, de ezt már megszoktam. Bízvást kijelenthetjük, hogy hallgatag, avagy szófukar nő, de erre megvan a maga oka. Épp végzünk a levessel, amikor beviharzik a konyhába Joséphine. Izgatottan ragyog a kék szeme.

– Maman, találd ki, mi újság! – mondja köszönés helyett.

Felvillanyoz, hogy ilyen boldognak látom. Fölállok, és megpuszilom.

– Bonjour, Joséphine – mondom, majd kezet nyújtok a mellette álló Hervének. Egy árnyalattal rózsaszínűbbre válik az arca, amikor jó erősen megszorítja a kezemet. Rendes fiúnak látszik.

– Na, kitalálod? – unszol Joséphine, aztán Hervére pillant, majd megint rám. – Lesz egy iskolai kirándulás! Angliába!

Joséphine odavan Angliáért. Mióta a Beatles a múlt hónapban kiadta az első lemezét, mindenáron el akar jutni oda. Néha hallom, hogy énekelgeti a Love Me Dot meg a Please Please Met.

Nézem a lányomat, akinek arcáról csak úgy süt az ifjonti izgalom, és belém nyilall a jól ismert, szomorkás sóvárgás, mert az apjára emlékeztet. Ugyanaz a joie de vivre, ugyanaz a mindent kipróbálni, megízlelni vágyó, szilaj életkedv. De máris elnehezül a szívem, mert tudom, hogy csalódást kell okoznom neki.

– Joséphine – szólalok meg. – Sajnálom, de nekünk erre nem telik.

Egy árnyalatnyit sötétül a szeme, a szája pedig becsukódik, és eltűnnek az arcáról a gödröcskék.

– Dehát azt sem tudod, mennyibe kerül! – mondja. – És még maradt a pénzből, amit a születésnapomra kaptam.

– Tudom – felelem, és megszorítom a kezét. – De akkor sincs annyi pénzünk, amennyi ehhez kell.

Joséphine fúj egy nagyot, és szinte leereszt az egész teste, mint a luftballon, Hervé pedig összepréseli az ajkait, és zavartan félrenéz. A pénz nem olyan téma, amit családon kívül vitat meg az ember.

– Még útleveled sincs – teszi hozzá Soizic.

Az „útlevél” szóra szaporábban lüktet a pulzusom. Joséphine-nek egy kicsit még várnia kell. A vizsgái után majd ráérünk szép nyugodtan, alaposan megbeszélni mindent.

– De biztos tudnék szerezni! – mondja a lányom emelt hangon. Érzem, hogy el van keseredve, hiszen ahelyett, hogy támogatnánk az álmai megvalósításában, hátráltatjuk, visszafogjuk.

– Te mész? – fordulok Hervéhez.

– Megkérdezem a szüleimet – feleli, majd Joséphine-re néz. – Lehet, hogy tudnak kölcsönözni egy kis pénzt.

– Nem! Erről szó sem lehet, Hervé!

Sokkolnak a fiú szavai, hiszen nem dolga, hogy ilyesmit ajánljon föl.

– Lesz még rengeteg lehetőség – teszem hozzá, majd Joséphine-hez fordulok, hogy lezárjam a vitát. – Úgyis fiatal vagy még egy ilyen nagy úthoz – próbálkozom meg egy békéltető mosollyal.

– Maman, én már nem vagyok gyerek! – feleli Joséphine, és nem mosolyog vissza rám. – Biztos össze tudom szedni azt a pénzt – teszi hozzá, és vet egy pillantást Soizicra, majd ismét hozzám fordul. – De te semmiképp nem akarod, hogy menjek, ugye? Még Párizsba sem engedsz el! Azt akarod, hogy itt éljem le az életemet! Ebben az unalmas Bretagne-ban!

– Nem, ez nem igaz! – tiltakozom. Váratlanul ért a heves kirohanása. – És tudom, hogy nem vagy gyerek.

– Akkor miért bánsz velem úgy, mintha az lennék?

– Joséphine! – szól rá Soizic. Jéghideg a tekintete. – Ebből elég!

Joséphine nagyot sóhajt.

– Nem maradok itt örökre, ugye, tudod?

– Azt mondtam, elég! – ismétli Soizic, majd föláll, és keresztbe fonja a karját, hogy nyomatékot adjon a szavainak.

Ez az ő háza, így az ő szabályai szerint élünk, azaz kiabálás, veszekedés nincs. Elszorul a gyomrom, és feszíti a bensőmet a lányom iránti szánalom. Ez a vita valójában nem a pénzről szól.

Joséphine föláll.

– Engem nem érdekel, hogy megyek-e a kirándulásra! Egyszerűen csak el akarok menni ebből a házból, meg Trégastelből! Ez a falu olyan… olyan kicsi! És az emberek annyira…

Hervéhez fordul, akinek az arcára van írva, hogy bárhol szívesebben lenne, mint itt. Joséphine kézen fogja, és magával húzza az ajtó felé.

2

Bretagne, 1963. május

Joséphine

– Én sem megyek – mondja Hervé, és átkarolja Joséphine-t a házukhoz vezető tengerparti úton.

A lány megtorpan, majd kilép oldalra, és szembefordul Hervével.

– Engem nem érdekel a kirándulás – mondja. – Csak elegem van abból, hogy még beszélni sem szabad róla. Pedig össze tudnám szedni a pénzt, hiszen félre is tettem valamenynyit, de Maman nem akarja, hogy elutazzak. Ő soha nem akarja, hogy bármit is csináljak. Fél mindentől, fél az élettől!

Joséphine tart egy szusszanásnyi szünetet, majd hozzáteszi:

– Még szombat este sem mehetek sehova!

– Dehát édesanyád csak szombat este van itt!

– Te kinek a pártján állsz? – fortyan föl Joséphine. Hát nem érti Hervé, hogy az anyja egyszerűen megbéklyózza őt?

– Sajnálom édesanyádat.

Joséphine összeszűkült szemmel néz a fiúra.

– Micsoda?

– Hát, ugyebár, nincs valami sok pénze, igaz? És teljesen egyedül van.

– Ott van neki Soizic. És egyébként is ő a hibás, mert soha nem akart ismerkedni. Pedig voltak jelentkezők, de senki sem felelt meg neki.

Joséphine nyughatatlan, energikus léptekkel halad tovább. Nehezen tud uralkodni magán. Az jár a fejében, hogy az anyja még csak beszélni sem hajlandó az apjáról, Frédéricről, akit Párizs felszabadításakor lőttek le. Ha ő szóba hozza a témát, az anyja arcára óvatos, gyanakvó kifejezés ül ki, majd elfordítja a fejét, mintha visszahúzódna a maga kis titkos világába.

– Tudnék kölcsönözni neked egy kis pénzt – szólal meg Hervé. – És nekem is kell útlevelet csináltatnom. Elmehetnénk együtt.

– Mi kell ahhoz?

– Nem tudom. – A fiú megfogja Joséphine kezét. – A születési anyakönyvi kivonatot, gondolom, kérik.

– Én azt soha nem láttam.

– Pedig mindenkinek van. Kérdezd meg édesanyádat. És a községházán bármikor kérhetsz róla másolatot.

Hervé, úgy tűnik, többet tud a világ dolgairól, mint ő. Joséphine-t ez kissé bosszantja.

– Hazamegyek – mondja. – Megkeresem azt az anyakönyvi kivonatot.

– Most rögtön?

– Igen. Megmutatom anyámnak, hogy nem vagyok már gyerek. Csináltatok magamnak útlevelet.

Azzal nyom egy gyors csókot a fiú arcára, és már szaporázza is a lépteit hazafelé.

Eszébe jut, hogy valószínűleg üres a ház, hiszen az anyja és Soizic ilyenkor hajtja be a teheneket a legelőről. Persze, el is kérhetné az anyakönyvi kivonatát, de nem hiányzik neki egy újabb vita. És sejti is, hol lehet az okirat: az anyja ágya alatt, a bőröndben, ahol a régi fényképeket és papírokat tartja. Nem tiltotta meg neki, hogy belenézzen, de hát íratlan szabály, hogy nem turkálunk mások személyes holmijában.

A szerencse Joséphine mellé szegődik: tényleg nincs otthon senki. Kettesével szedi a konyhából induló lépcső fokait, majd belép az egyetlen emeleti helyiségbe, az anyja hálószobájába. A szoba közepén egyszerű, masszív, ívelt fejvégű tölgyfa ágy sötétlik. Joséphine leguggol, és előhúzza az ütött-kopott bőröndöt. Nagyobbnak, szebbnek, impozánsabbnak képzelte, de csak egy vastag kartonból készült, skót kockás papírral bevont kis koffer hever előtte. Már fogja a bőrönd régi, rozsdás csatját, de még habozik, mert eszébe jut Pandora szelencéjének története. A levendulaillat pedig emlékeket ébreszt, felidéződnek a vasárnap délelőtti összebújások Mamannal, meg a konyhából felhallatszó csörömpölés.

Joséphine rádöbben, hogy kissé elkalandozott. Önkéntelen mozdulattal felnyitja a csatot. A bőrönd alján szétszórt papírok, levelek és fekete-fehér fényképek lapulnak. Joséphine turkálni kezd köztük. Az anyakönyvi kivonatot keresi, de úrrá lesz rajta a kíváncsiság. Szemügyre veszi a fotókat. Az anyja az egyiken még kislány, és szégyellős mosollyal áll a szülei között, a másikon pedig csoda szép, hosszú ruhában fogja egy férfi kezét. Vajon ő miért nem láthatta ezeket a fotókat? Hiába kérte, hogy mutasson valami képet az apjáról, Frédéricről, az anyja mindig kitérő választ adott: azt mondta, akkoriban nem volt szokás fényképezkedni. És egyáltalán, ki ez a férfi? Lehet, hogy nem is az ő apja, hanem az anyja szeretője!

Joséphine megfordítja a fotót. Nagyot dobban a szíve a hátoldalára írt három szó láttán: Frédéric, 1939. február. Tehát mégis az apja! De vajon miért nem mutatta meg Maman soha ezt a képet?

Joséphine most a Victor Hugo-verseskötetet veszi kézbe. Nem érti, miért dugdos az anyja egy könyvet. Az első oldalon takaros, jól olvasható, dőlt betűs kézírással ez áll:

Szerelmem, Lise!

Veled kezdődött az életem.

Örökké a tiéd vagyok:

S.

S? Miért nem F, mint Frédéric? Ki lehet ez az „S”? És miért nem írta ki a teljes nevét?

Régi leveleket is talál a bőröndben, de ellenáll a kísértésnek, hogy elolvassa őket. Hiszen neki az anyakönyvi kivonata kell, nem hagyhatja, hogy bármi más elvonja a figyelmét!

Szemébe ötlik egy hivatalosnak tűnő levél. A szövege olyan rövid, hogy mire észbe kap, már el is olvasta.

Sajnálattal értesítjük, hogy Frédéric Dumarché a hazája iránti kötelessége teljesítése során elhunyt.

Joséphine-nek feltűnik valami a lap tetején: a keltezés! A levél 1940 májusában íródott, azaz öt évvel az ő születése előtt! Ez meg hogy lehet? Elolvassa még egyszer. Biztos egy másik Frédéricről van szó.

Összerezzen a konyhaajtó nyikorgására. Gyorsan visszadobál mindent a bőröndbe, majd becsukja, és betuszkolja az ágy alá. Aztán lesimítja a ruháját, és igyekszik nyugodtan, egyenletesen lélegezni.

Amikor kilép a szobából, Soizic már ott áll a lépcső alján.

– Mit kerestél anyád szobájában? – kérdi karba tett kézzel.

– Ő hol van? – kérdez vissza válasz helyett Joséphine.

– Azt kérdeztem, mit kerestél ott – ismétli ridegen Soizic.

– Szükségem van a születési anyakönyvi kivonatomra.

Amihez joga van! Nem is érti, miért érzi úgy, hogy valami tilalmas dolgot művel.

Soizic arcából kiszalad a vér.

– Mire kell az neked?

– Útlevelet akarok csináltatni.

Soizic nagyot sóhajt.

– Nem kell még neked útlevél. Majd, ha levizsgáztál.

– Ha levizsgáztam? Mi köze annak az útlevélhez?

– Az, hogy most a vizsgákra kéne koncentrálnod – feleli Soizic, majd bosszúsan ciccegve elfordul. – Fel nem foghatom! – folytatja aztán. – Külföldi út, meg udvarló! Nem azzal foglalkozol, amivel kéne.

– Persze, mindegy is – mondja szándéka szerint lezserül Joséphine. – Hervétől tudom, hogy a községházán adnak másolatot.

– Nem, nem! – Soizic Joséphine szemébe néz. – Arra semmi szükség. Biztos vagyok benne, hogy meglesz, csak várj egy kicsit. De türelmetlenek vagytok ti, fiatalok! – teszi hozzá, és megint sóhajt egy nagyot.

Joséphine-t az utolsó szavai bántják a legjobban. Hiszen ő nagyon is türelmes volt, soha nem forszírozta, hogy a múltról, a háborúról beszéljenek! Látta, hogy mennyire fölkavarja a téma az anyját is, meg Soizicot is.

– Tudod, ki az a Frédéric Dumarché? – kérdi Joséphine.

Soizic egy pillanatra lehunyja a szemét, majd megrázza a fejét.

– Nem szabadna turkálnod édesanyád holmija közt! Ha vájkálunk a múltban, az senkinek sem jó. – Majd némi habozás után még hozzáteszi: – Több eszed is lehetne.

Joséphine a lábát bámulja. Szégyelli magát, mert tudja, mi történt Soizic lányával. Mindenki tudja, de nem beszél róla senki.

Szörnyű bűntudat gyötri, de ekkor ismét nyílik az ajtó, és alábbhagy a feszültség. Az anyja lép be a házba.

– Lehűlt a levegő – mondja, miközben leveszi a kabátját. – Lehet, hogy rosszabbra fordul az idő.

Úgy tűnik, nem vette észre, milyen fagyos a hangulat. Tesz még egy lépést, és megsimogatja a lánya arcát. Joséphine-t megborzongatja a jéghideg érintése.

3

Bretagne, 1963. május

Élise

Ha nem ismerném ilyen jól a lányomat, azt hinném, hogy duzzog. Pedig ő nem duzzogni szokott, hanem gondolkodni. Most például az angliai úton jár az esze. Szinte hallom, ahogy kattognak a fogaskerekek, és készül a terv.

– Sajnálom, hogy kimaradsz a kirándulásból, Joséphine – próbálom kiengesztelni, miközben leülünk enni. – Kárpótlásul elmehetnél a vizsgák után Párizsba. Lakhatnál Isabelle néninél, ő szívesen megmutatja neked a várost.

Joséphine vállat von.

– Lehet.

– Hát nem szeretnéd megnézni Párizst?

– Nem tudom.

Soizic némán osztja ki a főtt krumplit.

– Egyszer majd eljutsz Angliába is – próbálom oldani a hangulatot. – Előtted az egész élet!

Soizic leemeli a lábosról a fedőt. Megcsapja az orromat a burgundi marha tömény, húsos illata. Soizic, miután kitálalta az ételt, keresztet vet.

– Aki ételt-italt adott, annak neve legyen áldott.

– Ámen – motyogjuk Joséphine-nel.

Soizic a marha legolcsóbb részeit főzte meg a túlsúlyban lévő répával és zellerrel, de a boeuf bourguignonja így is nagyon ízletes, és a hús olyan puha, hogy szétesik a villámon. De Joséphine csak piszkálja az ételt, feltűz a villájára egy krumplit, majd kettétöri.

– Szereted a verseket? – kérdi aztán váratlanul, és furcsa, fürkész tekintettel néz rám.

Meghökkent a semmiből jött kérdés.

– Nem igazán – felelem. – Miért?

Soizic kezében félúton megáll a villa. Ő is rám néz.

– Lehet, hogy ismerkednék egy kicsit a költészettel – feleli Joséphine, és beletunkol a szószba egy darab kenyeret. – Van itthon valami verseskötet?

– Verseskötet? – nézek Soizicra. Kettőnknek összesen van tizenkét könyvünk, és Joséphine azokat már mind kiolvasta. Aztán eszembe jut az ágy alatti bőröndben lapuló kötet. De nem, Joséphine biztos nem turkált a holmim közt! Hiszen soha nem tenne ilyet, ugye?

– Nincs – felelem lassan, megfontoltan. – Nem hinném, hogy lenne.

Joséphine a szaftba ejt egy újabb falat kenyeret.

– Kár.

Beledöfi a villáját egy morzsányi húsdarabba, majd a szájához emeli, és lassan rágni kezdi. Közben engem néz.

Már tudom, hogy átkutatta a bőröndömet, az emlékeim tárházát. Nyilván látta a verseskötetet is, amit Sébastiantól kaptam, meg benne az üzenetét. De a nevét soha nem írta ki, tehát Joséphine nem tudhatja, kicsoda ő. Nincs itt semmiféle veszély! Nem igazán.

– Illetve egyszer kaptam valakitől egy verseskötetet – mondom, és mosolyogni próbálok. – Párat el is olvastam.

– Kitől kaptad? – kérdezi meg kertelés nélkül Joséphine.

– Egy régi ismerőstől.

A lányom sóhajt egyet, majd fogja a szaftban ázó kenyeret, és a szájába dugja. Tudom, hogy nem kielégítő a válaszom, és nagyon szívesen mondanék neki többet. Mindent el akarok mondani, de nem most, és nem így. Nem ez a megfelelő pillanat.

– Szerintem remekül éreznéd magad Párizsban! – szól közbe hamisan csengő, erőltetetten vidám hangon Soizic.

– Legalább jobban megismered Isabelle nénédet – mosolygok rá ismét a lányomra, de olyan ez a mosoly, mintha repedezne az arcom.

– Meg a nagyszüleimet. Mert őket is alig ismerem. A nagyapámat nem is láttam. Él még egyáltalán?

– Igen, él – felelem. Igyekszem nyugodt, egyenletes hangon beszélni. – De a háború óta már nem a régi.

A háború. Tabutéma ebben a házban. Soizicra pillantok. Aggódom érte, hiszen ingoványos talajra tévedtünk.

– És te nem akarnád meglátogatni? – forszírozza tovább a dolgot Joséphine. – Aligha lesz már köztünk túl sokáig.

– Ő nem akar látni engem. Ezt már mondtam neked.

– Azért, mert nem voltál férjnél, amikor megszülettem? – kérdi az orrát dörgölve Joséphine. – Dehát nem a te hibád, hogy apámat megölték!

Érzem, hogy lángra gyúl az arcom. Nem lett volna szabad ezt mondanom Joséphine-nek. Nagyon nehéz lesz kimagyarázni.

Egészben akarom lenyelni a számban lévő répadarabot, de a torkomon akad, és rám tör a köhögés. Odateszem a kezem, és könnyezve köhécselek tovább. Soizic föláll, és odacsap a két lapockám közé, én pedig fölkapom a vizespoharamat, és nagyot kortyolok belőle.

Joséphine úgy bámul, mintha most látna először. Érzem, hogy lelepleződtem. A lányom tudja! Tudja, hogy merő hazugság az életünk.

4

Bretagne, 1963. május

Joséphine

Vasárnap este, miután az anyja visszautazott Saint-Brieucbe, Joséphine már kezd álomba szenderülni, amikor bevillan egy gyerekkori emlék. Az anyját látja maga előtt, amint betuszkol a soha nem használt tányérkészlet mögé egy dossziét, ami szinte eggyé olvad a kredenc hátfalával. Ő már akkor, gyerekként is érzékelte, hogy az anyja eldugja azt a dossziét, mintha valami titkot rejtene, és nem akarná, hogy valaha is előkerüljön. Most pedig már szinte biztos benne, hogy ott van az anyakönyvi kivonata.

Ezzel alszik el – de az efféle gondolatok nem hoznak könnyű álmot. Reggel Joséphine korán ébred, és olyan idegesen, hogy alig bír magával. Leoson a konyhába, és óvatosan bekukucskál a régi tányérok mögé. Már látja is a kredenc hátfalába szinte beolvadó, halványzöld dossziét.

Gyorsan kiveszi, kinyitja, és belekukkant. Már a legelső papírlap tetején ott áll a neve:

NÉV: Joséphine Chevalier

ANYJA NEVE: Élise Chevalier

APJA NEVE: Sébastian Kleinhaus

A papír a padlóra hull, és Joséphine hátán végigfut a hideg. Másként mozog az idő, mint szokott: megy előre is, hátra is, de nem itt, ahol ő most van. Persze, azt sem tudja, hol van, elvesztette az idő- és térérzékét. Szorosan lehunyja a szemét, és próbálja összeszedni a gondolatait. Mit jelentsen az, hogy „Apja neve: Sébastian Kleinhaus”? Hiszen ez képtelenség! Az ő apja francia volt, és Frédéricnek hívták! Vagy talán volt egy másik neve is?

Feltolul egy újabb gyerekkori emlék. Akkor még nem tudta értelmezni, amit hallott, de a fülében csengenek a szavak, mintha ezt a pillanatot várták volna oly sok éven át. Szép türelmesen kivárták, hogy ő felfogja az értelmüket.

Joséphine úgy nyolcéves lehetett, amikor egy vasárnap délelőtt, a templomból kifelé jövet egy nagyobb fiú nekiszegezte a kérdést.

– Mi a különbség a fecske és a boche között?

Ő akkor vállat vont, mert nem tudta pontosan, mi az a boche. Csak annyit tudott, hogy csúnya szó.

– A fecske elrepül a fiókáival Franciaországból – hangzott a válasz –, a boche viszont itt hagyja a kölykeit.

A fiú ezt megvető, ellenséges hangon mondta, és Joséphine egy életre megjegyezte a szavait, pedig nem igazán értette, hogy mi köze ehhez neki.

Sébastian Kleinhaus. Egy német! Egy boche! Joséphine előtt egy csapásra világossá válik, hogy miért övezi olyan mélységes hallgatás az apját. Azért, mert az anyjának a bretagne-i Trégastelig kellett futnia, hogy megszülhesse boche gyerekét. Hiszen itt nem ismerte senki.

Így már érthető, hogy miért nem vitte el őt soha Párizsba, és miért csak négyszer találkozott élete során a nagyanyjával meg a nagynénjével. A nagyapját pedig, akit a megszállás alatt német munkatáborba hurcoltak, és azóta vadul gyűlöl mindent, ami német, még soha nem látta.

Egy rohadék boche!

Az anyja mindvégig hazudott neki! Vajon ki tudja még az igazat? Talán Soizic? Ő biztos nem, hiszen akkor nem fogadta volna be őket! Tehát az anyja neki is hazudott. La honte – micsoda szégyen, hogy az ellenséggel hált!

– Putain![1] – szitkozódik halkan Joséphine. – Az én hazug anyám!

Aztán kővé dermed, mert lépteket hall. Mintha összezsugorodna a tüdeje, úgy érzi, fogytán a levegő. Egyik keze a szegycsontjára vándorol, a másikban az anyakönyvi kivonatát szorongatja. Így fordul szembe a tágra nyílt szemű, holtsápadt, rémült Soizickal.

Tehát ő is tudja! Mindig is tudta!

– Miért nem mondtad el? – vonja kérdőre remegő hangon. Könnybe lábad a szeme, de azért sem fog sírni! Visszapislogja a könnyeit. – Jogom van tudni!

Soizic mozdulatlanná dermed. Csak a szája mozog, de hang nem jön ki rajta.

– Tudtad, hogy egy boche az apám?

– Ne használd ezt a szót! – tiltakozik Soizic, és a remegő keze megragadja a kredenc szélét. Falfehér az arca, és talán most először néz ki annyi idősnek, amennyi, azaz hetvenhét évesnek.

– Nem szabadna mások dolgai közt turkálnod – mondja végül.

– Mások dolgai közt! – ismétli Joséphine. Felbőszítik az igaztalan szavak. – Ez az én születési anyakönyvi kivonatom!

– De az édesanyád dönti el, hogy odaadja-e neked vagy sem! Az nem járja, hogy csak úgy elveszed!

– Tehát tudtad, és hallgattál róla?

Minden porcikáját átjárja a Soizic árulása miatt fájdalom. Fáj, hogy a két nő, aki felnevelte és gondját viselte, megtartotta magának ezt a szégyenletes titkot, mintha rá, Joséphine-re, nem lehetne rábízni. Mintha nem tudhatná, hogy ki az apja!

– Igen – feleli erős, határozott hangon Soizic. – Igen, tudtam.

– Akkor miért…? – Joséphine fejében zavaros gondolatok kergetőznek. – Miért fogadtad be egyáltalán?

De nem várja meg a választ.

– Megerőszakolta? – teszi fel máris a következő kérdést. Valamiért úgy véli, hogy nem, mégis muszáj megkérdeznie. – Halljam, ez történt? – üti tovább a vasat.

Soizic hevesen rázza a fejét.

– Nem, nem! – tiltakozik.

Lehanyatlik, majd Joséphine felé mozdul a keze, ami addig a torkát markolászta. Piros csík marad a helyén.

– Nagyon sajnálom! Édesanyád el akarta mondani neked, de én nem engedtem.

Joséphine elhátrál előle, egészen a falig, de tudni akarja, amit Soizic tud. Tudni akarja, hogy mennyire volt gonosztevő az apja.

Az apja. Csípik a szemét a könnyek. Próbálja visszapislogni őket, de ezúttal már nem sikerül. Mintha valami mély kútból törnének fel.

– Joséphine, mon cœur! – szólal meg Soizic, és közelebb lép hozzá. Átkarolná a lányt, és ő kis híján hagyja, de végül elhúzódik, mert nem akarja, hogy vigasztalgassák. Sebtében letörli a kézfejével a könnyeit.

– Ki volt, mit csinált? Mondd el!

Muszáj tudnia, hogy szörnyeteg volt-e az apja.

– Nem tudom! Nem tudom, Joséphine. Nem engedtem, hogy édesanyád beszéljen róla.

[1] A francba!

5

Bretagne, 1963. május

Joséphine

Joséphine útja nem az iskolába, hanem a falu telefonfülkéjéhez vezet. El akar menni Trégastelből, mielőtt az anyja a hétvégén hazajön. Majd ő kideríti az igazságot! Először a tudakozót hívja, mert nem tudja a nagynénje számát. Isabelle néni kásás, álmos hangon szól bele a telefonba.

– Bocsánat – mondja Joséphine. – Fölébresztettelek?

– Joséphine, te vagy az? Minden rendben?

– Igen, mindenki jól van – feleli, majd kis szünet következik, mert keresi a szavakat. – Arról lenne szó... Szóval arra gondoltam, hogy elmennék Párizsba. Lakhatnék nálad pár napig? – hozakodik elő a merész kéréssel, majd önkéntelenül behúzza a nyakát.

– Mármint most? Most akarsz jönni? – Isabelle hangja meglepetten cseng. – És az iskola?

– Már csak ismétlünk.

– Ez ám a meglepetés! – Joséphine szíve összeszorul. Fél, hogy Isabelle nemet mond, de a nagynénje élénk, vidám hangon folytatja. – Nagyon örülök! Mikor jönnél!

– Holnap? – veti föl tétován Joséphine. Szíve szerint azonnal indulna.

– Holnap – ismétli a nagynénje, majd kis szünet után hozzáteszi: – Igen! Miért is ne? – Aztán lehalkítja a hangját, és azt kérdezi: – Édesanyád jól van?

– Igen – füllenti Joséphine. – Majd még hívlak, ha megvan a jegyem, és megmondom, mikor érkezem.

– Várj csak! Van menetrendem.

Joséphine bedob a nyílásba még egy frankot.

– Holnap reggel fél kilenckor van egy vonat. Azzal tudnál jönni?

– Igen! – vágja rá izgatottan Joséphine. Felvillanyozza, hogy a hirtelen jött ötlete valóra vált.

Nagyon szeretne elmondani Hervének mindent, de nem akar bemenni az iskolába. Inkább a tengerparton sétálgat, és azon töpreng, hogy miért fordította így ki magából az, amit megtudott, miért érzi magát ilyen sebezhetőnek, védtelennek.

Így múlik el a délelőtt, majd Joséphine hazamegy ebédelni, és elmondja Soizicnak, hogy Párizsba készül.

– Dehát mi lesz édesanyáddal? Ez nagyon fel fogja kavarni. Nem szaladhatsz el csak úgy!

– Muszáj megtudnom, mi történt. Már tizennyolc éves vagyok, és a spórolt pénzemből futja a vonatjegyre. – Joséphine vesz egy nagy levegőt, és hozzáteszi: – Úgysem tudsz visszatartani.

– És az iskola, a vizsgák?

– Magammal viszem a tankönyveket – sóhajt Joséphine. – Ismételni ott is tudok.

Keményen kitart az elhatározása mellett. Soizicnak esélye sincs arra, hogy lebeszélje a tervéről, így végül kedd reggel kiviszi az állomásra. Nyikorogva jár ide-oda a zuhogó esővel küzdő ablaktörlő.

Soizic kibámul az ablakon.

– Ne légy ilyen szigorú édesanyádhoz. Mindig azt tette, amiről úgy gondolta, hogy a lehető legjobb lesz neked.

Joséphine megsemmisítő pillantást vet az idős asszonyra.

– Nekem?

– Igen, neked. Arra törekedett, hogy békés, biztonságos otthonod legyen, és boldog légy. – Soizic sebességet vált, majd befordul a sarkon. – Számára mindig ez volt az első.

Joséphine nem felel. Az utat szegélyező magas fákat nézi. Az ágak megadják magukat a zsenge rügyeket tépázó, erős szélnek.

Megállnak az állomás előtt. Joséphine keze már a kilincsen van, de habozik kicsit. Védőburoknak érzi az autót, aminek tetejét és ablakait vadul püföli az eső meg a szél. Tudja, hogy ha kinyitja az ajtót, kiteszi magát az elemek kénye-kedvének, és magára marad. Mindig is Soizic volt az ő sziklaszilárd támasza, mindig számíthatott a praktikus tanácsaira és a segítségére, de a szigorára, a keménységére is. Ha valami nem tetszett neki, azt mindig kerek perec megmondta, nem köntörfalazott, nem udvariaskodott. Őszinte, suhan át Joséphine agyán az ironikusnak ható gondolat.

Mert Soizic már nem érdemli meg ezt a jelzőt. Joséphine azon mereng, hogy vajon mennyire ismerhetünk meg valójában egy embert. Úgy érzi, mostantól egyre-másra azon fog rágódni, hogy ki mit rejt el magából.

Soizic felé fordul, aki előreszegezi a tekintetét, így profilból látja. Hirtelen kedve támad megölelni ezt a kemény, de kedves, jószívű asszonyt, de még nagyon friss a seb. Még nem tudja feledni a fájó árulását.

Soizic két keze a kormányon pihen, és kibámul az esőbe.

– Én egyszer már elvesztettem a lányomat – mondja.

Mintha nagyon messziről jönne a hangja.

– Nem bírnám ki, ha téged is elveszítenélek – teszi hozzá.

De én nem vagyok a lányod! – sikítaná szíve szerint Joséphine. Nem vagyok a halott lányod!

De nem teszi. Képtelen lenne így megbántani Soizicot.

– Nagyon sajnálom – motyogja, és komolyan is gondolja. Sajnálja mindnyájukat, sajnálja a ki nem mondott szavakat, az el nem mesélt történeteket. De most egyetlen vágya van: el innen!

Vesz egy nagy levegőt, és kinyitja az ajtót.

– Au revoir.

Joséphine egyedül ül a Párizs felé robogó gyorsvonat fülkéjében. A benne kavargó érzelmek dacára élvezi a száguldást, föláll, lehúzza az ablakot, és kihajol. Elakad a lélegzete a haját tépázó, süvöltő széltől, majd tátott szájjal habzsolja a levegőt, és a szíve is szaporábban ver, hatalmába keríti a sebesség mámora. A közelgő ellenvonat láttán már-már behúzza a fejét, de végül mégsem teszi. Jólesően borzongatja a rémület, amikor elsüvít mellettük a másik szerelvény, majd behúzódik az ablakból, és újra elcsöndesedik minden. Hátradől a hepehupás, bársonyhuzatú ülésen, aminek minden egyes rugóját érzi a szoknyán keresztül. Tetszik neki, hogy két hely között van: ahol volt, ott már nincs, ahova megy, ott még nincs. Biztonságban érzi magát ezen a köztes helyen, ahol azzá válhat, akivé csak akar.

Maman olyan embert akar faragni belőle, aki már nem ő lenne: azt szeretné, ha műszaki egyetemre menne. Nem érti meg, hogy mennyire vonzódik az irodalomhoz és a nyelvekhez, mennyire szereti összerakosgatni a szavakat, és az érzelmekre hatni a belőlük alkotott képekkel és ritmussal.

Otthon nagyon érezte a szavak hiányát, mintha a szekrény mögött, az ágy alatt, a fiókok mélyén porosodtak volna. Amit megtanult az életről, azt könyvekből szedte össze. Mióta megtanult olvasni, falta a könyveket; lefekvés után lopva, a takaró alatt olvasott zseblámpával, nyáron pedig a tengerparton hasalva, állát kezére támasztva, miközben homokot fújt a papírra a könnyű szél. A könyvek lapjairól tanulta meg mindazt, amit tudott az életről, a szerelemről, a bátorságról, a gyávaságról. Tudta, hogy a szónak hatalma van: hol porig sújtja az embert, hol fölemeli. El tudja érni, hogy szárnyaljon a szívünk, hogy szerelmesek legyünk, de azt is, hogy meggyűlöljünk valakit. Joséphine-nek eszébe jut az a két egyszerű szó: Sébastian Kleinhaus. Lám, ez a két szó elég volt ahhoz, hogy alapjaiban rengesse meg mindazt, amit önmagáról gondol.

A vonat öt óra múlva befut a Montparnasse pályaudvarra. Joséphine kiszáll, és szinte mellbe vágja az éktelen zaj: a sietős léptű embertömeg lármája, a hangosbemondó harsogása, a tolató, fütyülő mozdonyok. De szerencsére már látja is a peron végén álló Isabelle-t.

– Bonjour! Bonjour, Joséphine. Végre itt vagy! – Isabelle megpuszilja az unokahúgát, és vet egy pillantást a kis bőröndjére.

– Jó, hogy nincs sok csomagod. Így mehetünk gyalog.

– Bonjour, Tante Isabelle.

– Ne nénizz engem! Játsszuk inkább azt, hogy a nővéred vagyok. Ez a nénizés olyan régimódi, és amúgy is csak tíz évvel vagyok idősebb nálad. Szereted a dzsesszt?

Joséphine-nek zsong a feje a fecsegésétől.

– Igen… azaz nem – hebegi tétován. – Nem is tudom.

– Akkor majd szombat este megtudod, ugyanis elmegyünk egy dzsesszklubba. Imádni fogod Párizst.

Isabelle rámered Joséphine szoknyájára.

– És vásárolni is elviszlek. Szörnyen el foglak kényeztetni. De mindenekelőtt megebédelünk. Farkaséhes vagyok.

Joséphine is megnézi magának a szoknyáját, és elszorul a szíve, mert egyszerre Isabelle szemével látja magát. Tudja, hogy slampos a szoknyája, pedig a trégasteli üzlet kirakatában jól mutatott a próbababán. Itt, Párizsban viszont plouc-nak, azaz falusi parasztnak bélyegzik azt, aki ilyet hord. A párizsi nők szűk, egyenes szabású szoknyában, szabónál csináltatott kosztümben, csinos, magas sarkú cipőben járnak, és kis bőrretikül fityeg a karjukon. Joséphine látta a legújabb divatmagazinokat, de nem hitte volna, hogy tényleg ilyen ruhákban jár boldog-boldogtalan. Ő meg itt vonszolja a bőröndjét a rusnya szoknyájában, és már kezd verejtékezni a fejbőre meg a hónalja.

Isabelle látja, hogy feszeng.

– Na, add ide azt a bőröndöt, majd én viszem.

Joséphine hálásan átadja neki. Elindulnak egy széles, forgalmas úton. Sportkocsik és nyitott tetejű autók suhannak el mellettük. Lépten-nyomon dudaszó hallatszik, és látnak hátul nyitott buszokat is, amiknek utasai a korlátra dőlve dohányoznak. Joséphine sűrűn tekergeti a nyakát, megcsodálja az égbe nyúló épületeket, a kovácsoltvas erkélyeket, a magasból rámeredő kőszobrokat.

– Menjünk be ide! – szólal meg egyszer csak Isabelle, és máris ott ülnek a brasserie[2] teraszán, az egyik kerek asztalkánál. Joséphine alig győzi befogadni az új hangokat meg a sok látnivalót.

A pincér hamarosan megérkezik az étlappal. Joséphine ámul-bámul a széles választék láttán.

– A menu du jour[3] jónak ígérkezik – jegyzi meg Isabelle. – A plat du jour[4] pedig magret de canard.[5] Szereted a kacsát? Előételnek jó lesz az œuf mayonnaise,[6] desszertnek pedig a mousse au chocolat.[7]

– Rendben. – Pedig Joséphine szívesen megkóstolta volna a csigát vagy a bárányt.

– És kérünk hozzá egy demi-carafe[8] vörösbort. Aki nem iszik bort, az nem is étkezik, csak bekap valamit – neveti el magát Isabelle, és gyorsan rendel, mielőtt a pincér otthagyná őket.

Joséphine a kisvendéglő előtt elhaladó nőket figyeli. Sikkes bubifrizurákat lát, meg fejtetőre fölcsavart és jó erősen odarögzített hajkölteményeket. Megint vidéki tuskónak érzi magát a dús, hullámos hajával.

– Eric adott egy kis pénzt, hogy el tudjalak vinni vásárolni – szólal meg Isabelle, mintha olvasna Joséphine gondolataiban. – Édes pofa az én Ericem – teszi hozzá, és rákacsint a lányra. – Nagyon örül, hogy eljöttél. Még csak kétszer találkoztatok, ugye? De ő jól emlékszik a bretagne-i látogatásunkra, és mindig érdeklődik utánad.

Isabelle az unokahúga térdére teszi a kezét.

– Nagyon csalódottak voltunk, hogy nem tudtatok eljönni az esküvőnkre.

Joséphine mosolyogni próbál, de nem mozdul a szája. Nem szívesen idézi föl, hogy Trégastelben kuksoltak a nagy napon, amikor Eric az oltár elé vezette Isabelle-t. Az anyja arra hivatkozott, hogy nincs pénzük a párizsi útra.

– Mamannak is mondtam, hogy jössz – folytatja Isabelle. – Odavan az örömtől, hogy viszontláthat. Hányszor is találkoztál a nagyanyáddal?

– Négyszer.

– Nem, csak háromszor. De sebaj, a lényeg, hogy most itt vagy. – Isabelle kotorászni kezd a táskájában. – Hoztam neked valamit. Születésnapi ajándék.

Átnyújt Joséphine-nek egy pazar, fekete szalaggal átkötött, ezüstpapírba csomagolt dobozkát.

– Jó lett volna, ha többet láthatlak gyerekkorodban, Joséphine. Most az a tervem, hogy bepótolok mindent.

– Merci. – Joséphine előrehajol, és megpuszilja Isabelle-t. Megfordul a fejében, hogy elmondja, tudja, miért látták egymást olyan ritkán, miért rejtegették őt Trégastelben. La honte! A család szégyene. De nem akarja elrontani ezt a szép pillanatot, úgyhogy inkább kibontja az ajándékát. Az ezüstpapír alól a „Chanel N° 5” felirat kandikál ki. Joséphine még sosem használt parfümöt, hiszen az náluk luxusnak, sőt mi több, dekadens dolognak minősül.

– Ó, Isabelle, nagyon köszönöm! – rebegi, és könnyes szemmel mered a Chanel-emblémára. Az ég szerelmére, ez csak egy parfüm! – pirongatja meg magát, de érzi, hogy amit kapott, az nem csupán parfüm, hanem sokkal több annál. Mintha nővé avatnák, és feltárulna előtte egy addig ismeretlen világ.

– Próbáld ki! – mosolyog rá Isabelle.

Joséphine kinyitja a dobozkát, és előhúzza a finom kivitelű kis üveget, ami önmagában is egy műalkotás. Óvatosan fúj egy kicsit a csuklójára, majd meglóbálja a kezét a levegőben, mielőtt megszimatolná. A fény, az újrakezdés, az érzékiség, a kaland illatát szívja magába.

– Szóval tetszik?

– Imádom!

A pincér szakítja félbe őket, aki az előételt hozza.

– Édesanyád hogy van? – kérdi Isabelle, miután a férfi távozott. Aztán a villájára tűz egy falat tojást, és a kirúzsozott szájához emeli, majd finoman, sikkesen rágni kezdi.

Közben Joséphine-t figyeli, aki kivesz a kosárkából egy szelet kenyeret, és majszolni kezdi. Feszélyezi Isabelle fürkész tekintete. Feltett szándéka, hogy elmondja neki, amit tud, de nem most. Hiszen az mindent megváltoztatna, és alighanem tönkretenné az egész párizsi útját. Nem ezzel kell kezdeni.

– Jól – füllenti Isabelle kérdésére válaszolva. – Hol van az Eiffel-torony? – vált témát sietve. – Messze?

– Csigavér! A városnézést holnapra tervezem. Gondoltam, ma lazíthatnánk egy kicsit. Ha megebédeltünk, a Jardin du Luxembourg-on át sétálunk haza.

A park nyílegyenes gesztenyefasorokkal szegélyezett gyalogútjait róják. Joséphine elnézi a lágy szellő borzolta, sötétzöld faleveleket, és azon mereng, hogy mennyire más lesz mostantól az élete. Furcsa érzése támad, mintha légüres térben lebegne. Kicsoda ő egyáltalán itt, a nagyvárosban? Tényleg bármi lehet belőle, ha akarja?

Egy tó mellett haladnak el, ahol a gyerekek hosszú bottal bökdösik a vízen ringatózó kis favitorlásaikat. Joséphine Isabelle-hez fordul.

– Gyerekkorotokban kijártatok ide? – kérdi.

– Igen. Élise, vagyis az anyukád, sokszor elhozott. De aztán ez abbamaradt – teszi hozzá kis szünet után Isabelle. – A megszállás alatt hemzsegtek a parkban a németek meg a hölgyismerőseik, ezért Élise nem akart idejönni.

– De…

Joséphine nagyon szeretné megkérdezni, hogy ugyan miért nem, hiszen neki is volt német barátja.

Isabelle homlokráncolva néz rá.

– Azokról az időkről inkább ne is beszéljünk – mondja, és kézen fogja Joséphine-t. – Tudom, hogy folyton ezt mondogatom, de tényleg nagyon örülök, hogy itt vagy.

[2] Söröző.

[3] Napi menü.

[4] Napi ajánlat.

[5] Kacsamell.

[6] Majonézes tojás.

[7] Csokoládékrém.

[8] Fél kancsó.

6

Párizs, 1963. május

Joséphine

A hatodik emeletre kell fölcaplatniuk a szűk, kanyargós falépcsőn.

– Itt volnánk – mondja végül Isabelle, és előveszi a kulcsát. – Otthon, édes otthon!

A lakásba belépve Joséphine-nek az az első gondolata, hogy ezért érdemes volt lépcsőt mászni. Csoda szép kilátás nyílik ugyanis a környező háztetőkre, olyan, mintha a világ tetején lenne.

– Ez fantasztikus! – lelkendezik. Leteszi a bőröndjét, majd kinyitja az ablakot, és kihajol.

– Csak egy hálószobánk van, úgyhogy itt kell majd aludnod a heverőn – mondja Isabelle.

– Pompás, köszönöm! – Joséphine lehuppan a heverőn sorakozó párnákra. Nem érdekli, hol alszik, a fő, hogy Párizsban van.

– Most vacsorát kell csinálnom – mondja Isabelle. – Eric hétkor ér haza.

Joséphine már nagyon szeretne látni valamit a városból. Megfordul a fejében, hogy elmegy sétálni egyedül, de belátja, hogy ez udvariatlanság lenne. Ezért úrrá lesz a türelmetlenségén, és felajánlja, hogy segít.

Eric hajszálpontosan hétkor lép be a lakásba. Nagyon fess a barna öltönyében, a hátranyalt, fekete hajával. Megcsókolja a feleségét, majd Joséphine-nek is ad egy puszit. Valami drága kölni illatát árasztja.

– Üdv Párizsban! – Hátralép, szemügyre veszi Joséphine-t. – Kész hölgy lettél! – Joséphine mosolyogva fogadja a bókot. – Mindjárt átöltözöm, aztán ihatunk egy aperitifet.

Amikor Eric visszajön, már nem olyan fess: egyszínű póló és laza, bő nadrág van rajta. Átballag a nyitott terű konyhába, elővesz három pezsgőspoharat, és egy kevéske crème de cassis-t tölt beléjük, azaz feketeribizli-likőrt.

– Kir royale? – kérdi, majd a választ meg sem várva előveszi a hűtőből a pezsgősüveget. A plafon felé fordítva leszedi róla a dugót rögzítő drótot. Már pukkan is a dugó, és fehér hab folyik le az üveg oldalán. Eric nevetve tölt a poharakba, majd tósztot mond.

– Joséphine-re és az első párizsi látogatására!

Nagyon finom a könnyű, gyöngyöző koktél. Joséphine-nek már-már fejébe száll a sok buborék.

– Fölteszek valami zenét. – Eric megpördül, és átlapozza a lemezgyűjteményüket. – Mit szeretsz? – kérdi Joséphine-től. – Johnny, Jacques Brel, Gainsbourg?

– A La Javanaise-t imádom – feleli Joséphine. Még csak kétszer hallotta, de rögtön eszébe jut, hogy Serge Gainsbourg énekli.

– Én is. – Eric kiveszi a lemezt a tokjából, és ráfúj, mielőtt föltenné. Óvatosan megemeli a tűt, és a barázdára helyezi.

– J’avoue, j’en ai bavé, pas vous, mon amour – csendül fel Gainsbourg fátyolos, csábos hangja. Eric együtt énekli vele a dalt, és közben könnyedén ring jobbra-balra. Isabelle is követi a példáját, Joséphine pedig nagyot kortyol a koktélból, majd Eric táncra hívó tenyerébe csúsztatja a kezét. Ó, Párizs! Maga a dekadencia! Eric és Isabelle nagyon távol áll Mamantól, Soizictól és az ő kis trégasteli életüktől. Sokkal izgalmasabb, egzotikusabb benyomást keltenek.

Később, a vacsoraasztalnál udvarias társalgás zajlik.

– Édesanyád hogy van? – kérdi Eric.

Joséphine vállat von.

– Jól – feleli szűkszavúan, mert erről most nem akar beszélni. Ma este még nem.

– Még mindig abban a nagy házban dolgozik?

– Hétfőtől szombatig – mondja a bortól és a tánctól kissé kótyagos Joséphine. – Néha már azt gondolom, hogy van ott egy másik családja.

– Ugyan miért mondod ezt? – vonja kérdőre éles hangon Isabelle.

Magát Joséphine-t is meglepi, hogy ezt hangosan kimondta. Kiissza a maradék koktélját.

– Hát, csak azért, mert ott tölti az ideje nagy részét, úgyhogy akár kettős életet is élhetne. Lehetne ott egy férje, meg gyerekei.

Eric elneveti magát, és újratölti Joséphine poharát.

– Milyen élénk a fantáziád! – mondja. – Tudod, egy férfiról még el is tudom képzelni, hogy kettős életet él, de egy nőről? Micsoda ötlet!

Isabelle homlokráncolva néz a férjére.

– Tényleg el tudsz képzelni ilyet?

Joséphine nem tudja eldönteni, hogy csak ugratja-e Ericet, vagy komolyan beszél.

– Édesanyádnak nehéz az élete – fordul ismét hozzá Isabelle. – Egyedülálló anyának lenni nem könnyű. Mindig is muszáj volt dolgoznia, ezt nem vetheted a szemére. A háború után nagyon nehéz volt munkát találni, úgyhogy azt vállalta el, ami adódott.

– Még jó, hogy ott volt nekem Soizic – mondja Joséphine. – Inkább ő volt az anyám.

Isabelle tekintete jéggé fagy.

– Szép volt Soizictól, hogy befogadta édesanyádat, de ne feledd, hogy édesanyád mindent érted tett.

Joséphine-nek ez már sok. Egy csapásra úgy érzi, készen áll arra, hogy kitálaljon. Biztos az alkoholtól jött meg a bátorsága. Gyorsan benyakalja a második pohár kir royale-t, Eric pedig már tölti is a harmadikat.

– Csak óvatosan, Eric. Joséphine biztos nincs hozzászokva az italhoz – inti Isabelle a férjét, majd föláll, összeszedi a tányérokat, és kiviszi őket a konyhába.

Joséphine kettesben marad Erickel. Nem igazán tudja, hol kezdje. Megvárja, míg Isabelle visszajön a sajttállal, majd belevág.

– Tudom, miért nem találkoztam soha a nagyapámmal, és miért nem hozott el Maman soha Párizsba.

Isabelle vet egy pillantást Ericre, majd az asztalra helyezi a tálat.

– Mire gondolsz? – kérdi. – Nagyapád betegen jött haza a német munkatáborból, és azóta sem gyógyult meg.

Joséphine felvonja a szemöldökét.

– Igen, a tábor biztos nagyon kemény volt – mondja, majd kis szünet után hozzáteszi: – Az meg pláne, hogy hazajön, és kiderül, hogy a saját lánya…

Joséphine képtelen folytatni.

Isabelle arcából kiszalad a vér, Eric pedig zavartan köhint egyet. Mázsás súllyal nehezedik rájuk a hallgatás, amolyan vihar előtti csönd ez.

– Tudom, ki az apám – folytatja állhatatosan Joséphine.

Isabelle lehuppan a székére.

– Mit tudsz? – kérdi.

– Azt, hogy egy boche volt.

– Ne használd ezt a szót! – kapja Isabelle a szája elé a kezét.

– Dehát az volt, nem? Egy boche. – Joséphine érzi, hogy a fejébe szállt a pezsgő, és ezért merészebb a szokottnál. – Miért titkoltátok előlem? Nem gondoljátok, hogy jogom van tudni, ki az apám? – Joséphine tisztában van vele, hogy agresszív hangot üt meg. Nem csoda, hiszen a frissen meglelt merészségéhez harag és sértettség társul. – Most magyarázatot kaptam sok mindenre, amit nem értettem – folytatja, de Eric arcáról azt olvassa le, hogy jobban tenné, ha befogná a száját. Megpróbálja összeszedni magát.

Isabelle odahajol hozzá, és a kezére teszi a kezét.

– Mit mondott neked édesanyád?

– Megtaláltam a születési anyakönyvi kivonatomat.

– Megtaláltad?

– Igen. Kerestem, és megtaláltam. És kiderült, hogy az apámat nem Frédéricnek hívták, ahogy Maman mondta. És nem is francia volt, hanem német. Sébastian Kleinhaus.

– Megadta a nevét? – suttogja Isabelle. – Én biztosra vettem, hogy az anyakönyvi kivonatodban az áll, hogy „az apa ismeretlen.”

Joséphine zavartan néz rá.

– Dehát nem volt ismeretlen! Tudtátok mindannyian, hogy ki az!

– Hát nem érted? – kontráz Isabelle. – Édesanyád tudta, hogy egyszer úgyis rájössz, és el akarta mondani neked, de csak akkor, amikor már készen állsz rá.

– Amikor készen állok? Egyáltalán nem kellett volna eltitkolnia!

– Tudom, milyen felkavaró, hogy így kellett megtudnod. –Isabelle gyengéden megérinti Joséphine kezét. – De meg kell értened, hogy milyen nehéz volt édesanyád helyzete. Nem volt hova mennie, amikor kiderült, hogy állapotos. Egyedül Soizic volt hajlandó befogadni, de hogy ki az apád valójában, arról egy szót sem akart hallani.

– És ez amúgy sem igazán számít – szól közbe Eric, és vesz magának egy jókora szelet brie-t. – Ez csak a múlt. Ettől még ugyanaz vagy, aki voltál.

Joséphine kihúzza a kezét Isabelle-é alól, és a tenyerébe támasztja az állát. Úgy érzi, elkényeztetett, hisztis kölyöknek tartják, legalábbis Eric szinte biztosan. Hát nem értik, hogy a feje tetejére állt az egész élete? Igen, határozottan ezt érzi, bár nem tudná elmagyarázni, hogy miért.

– Nem vagyok ugyanaz! – erősködik. – Nem az vagyok, akinek hittem magam. Nem egy francia hős lánya vagyok, hanem egy… – Képtelen kimondani a szót. – Ez mindent megváltoztat – teszi hozzá végül.

– Te pontosan az vagy, aki eddig is voltál – ismétli Eric, miközben a bagettjére helyezi a sajtot. – Az apád más, nem te.

Tekintélyt parancsoló a hangja. Joséphine kezd kételkedni magában. Lehet, hogy tényleg a semmiért csap ekkora hűhót?

– És nézd meg, milyen remek lány lett belőled! – veszi át a szót Isabelle. – És van egy anyád, aki szeret, meg ott van neked Soizic, és itt vagyunk mi is. És végre eljutottál Párizsba – teszi hozzá kis szünet után.

– De… – Joséphine szíve szaporábban ver. – Én képtelen vagyok ugyanazt gondolni magamról, mint eddig. – Muszáj hangot adnia a fejében kavargó gondolatoknak. – Mintha… mintha elvágtak volna attól, aki eddig voltam. Mintha az nem is én lettem volna.

Eric homlokráncolva rágja a bagettet.

– Igen, mintha egy csapásra más ember lennék – folytatja Joséphine. – Úgy tudtam, hogy az vagyok, aki vagyok, de kiderült, hogy mégsem.

– Ugyan már! Az vagy, aki mindig is voltál – erősködik Eric, miután lenyelte a falatot.

– Nem! – Joséphine visszapislogja a könnyeit. – Nem az vagyok – ismétli suttogva.

– Joséphine – szólal meg halkan Isabelle. – A szüleid szerették egymást. Bőven elég, ha ennyit tudsz.

– Hogy mondhatsz ilyet? Az apám egy boche volt!

– Nagyon kérlek, ne használd ezt a szót! Remélem, édesanyád előtt nem csúszott ki a szádon. – Isabelle habozik. – Pontosan mit mondott neked édesanyád?

Joséphine érzi, hogy ég az arca.

– Nem sokat – motyogja, majd elmagyarázná, hogy az anyjának esélye sem volt semmiféle vallomásra, mivel ő megszökött otthonról, de Eric közbevág.

– Figyeljetek ide! – mondja határozottan. – Hagyjuk a vitát. Joséphine, bizonyára sokkolt téged, amikor kiderült, hogy az apád egy bo... egy német volt, de ettől még nem vagy más ember. – Minden sármját latba vetve mosolyog Joséphine-re. – Ne rontsuk el a párizsi kiruccanásodat. – Fogja a sajttálat, és odanyújtja a lánynak. – Isteni finom ez a brie.

Joséphine megrázza a fejét, visszanyeli a torkát szorongató csomót, és Isabelle-hez fordul.

– Tudod, mit csinált itt az apám? Mi volt a feladata?

– Hát nem mondta édesanyád? Fordító volt.

– Fordító?

Ez nem úgy hangzik, mintha ő lett volna a főgonosz. Sőt, úgy tűnik, hogy egészen hétköznapi foglalkozása volt. Joséphine egy kicsit megkönnyebbül.

Isabelle megszorítja a vállát.

– Kérlek, ne szomorkodj, Joséphine! Az apád nem volt rossz ember. – Föláll, odalép Joséphine mellé, lehajol, és átöleli. – Szegény kicsi Joséphine! Ha elmesélném, amit tudok az apádról, az segítene? Jó lenne, ha beszélnénk róla, meg azokról az időkről, meg a családunkról?

– Igen – feleli könnyek között a hálás, megkönnyebbült Joséphine. – Igen, igen! – Igen, ezt akarja. Tudnia kell, hogy ki volt valójában az apja – és az anyja.

MÁSODIK RÉSZ

1944

7

Párizs, 1944. április

Élise

Párizsban csönd volt. A boche-ok nem dudáltak folyton, ahogy a párizsiak szoktak, némán suhantak tova fekete autóikban, amik, akár a halottaskocsik, halált ígértek. Ha gyalog jártak, sem sétálgattak, hanem peckesen lépkedtek, az üres utcákon visszhangzott a szöges bakancsok dübörgése.

Párizs már nem Párizs volt, hanem egy megszállt város, ahol mintha az épületek is lélegzet-visszafojtva vártak volna valamire. Az erkélyeken nem volt virág, és az utcákon nem hallatszott sem könnyed, vidám kacaj, sem zeneszó. Az itt állomásozó németeknek aligha tűnt fel, hogy kivágták Párizs szívét. Ők csak a Haussmann báró által megálmodott impozáns, modern városképet látták, ami más megvilágításba helyezett mindent: a Diadalívet, az éttermeket, a kabarékat, az üzleteket, a pezsgőt, a bort. Ők beérték ennyivel, és nagyon tetszett nekik a város, ami azonban nem Párizs volt. Hiszen Párizs akkor aludt, és várta, hogy megmentsék.

Remegő gyomorral vágtam neki a Saint-Sulpice térnek. A szökőkútnál megálltam egy kicsit, és tekintetemet az égbe szökő templomra emelve elmondtam magamban egy imát. Kértem az Urat, hogy mihamarabb vessen véget annak, ami itt folyik.

– Bonsoir, mademoiselle – szólított meg egy fiatal katona. – Van tüze? – mutatta a cigarettáját.

Szívem szerint kiütöttem volna a kezéből. Tudtam, hogy van nála gyufa, csak arra kíváncsi, hogy én is olyan lány vagyok-e, aki elfogad tőle egy cigarettát, majd egy italt, meg esetleg egy vacsorát, és ki tudja, mi mindent még. Úgyhogy megráztam a fejemet, zsebre dugtam a reszkető kezemet, és faképnél hagytam. Hevesen kalapált a szívem, mert tudtam, hogy akár utánam is jöhet, és letartóztathat a semmiért.

Sietős léptekkel áthaladtam a téren, és máris ott voltam a kis utcánkban. Gyorsan belöktem a ház masszív ajtaját, és szedtem a lábam a földszinti lakásunkig. Amikor benyitottam, rögtön éreztem, hogy már fő a káposzta. Gyorsan becsuktam magam mögött az ajtót, majd nekidőltem, és beszívtam a rothadás bűzét idéző, jól ismert szagot.

– Bonsoir! – kiáltottam el magam, majd egyenesen a konyhába mentem.

Maman a kötényébe törölte a szappanhabos kezét, majd megpuszilt, és lenézett az üres kezemre.

– Nem volt kenyér?

– Nem.

Csak a szája húzódott halovány félmosolyra, a szemében nem csillant derű.

– Akkor ma csak levest vacsorázunk. Akár hozzá is kezdhetünk.

Követtem anyámat az ebédlőbe, ahol a kishúgom, Isabelle már terített. Maman sokáig abban a hitben élt, hogy nem lehet több gyereke, aztán egyszer csak, tizenhárom évvel utánam, megszületett Isabelle. Az érkezése kisebb csodával ért fel.

Most ide-oda lengett a hosszú copfja, miközben a nagy, fehér lapostányérokra helyezte a levesestálkákat, mintha a leves után főfogás is lenne. Jobbról-balról megpusziltam, ő pedig megjátszottan felnőttes hangon azt kérdezte:

– Jól telt a munka?

– Igen, köszönöm. Hát az iskola milyen volt?

– Unalmas. És Marc hiányzott. – Összenéztünk Mamannal. Őket is deportálták volna? – Valószínűleg nem is jön többet – folytatta Isabelle, aki észrevette, hogy ez jár a fejünkben. – Madame Serriers szerint zsidók a nagyszülei.

– Istenem, hát mikor lesz ennek vége? – fakadtam ki. Forrt bennem a tehetetlen düh. Ártatlan embereket tartóztattak le nap mint nap, és elhurcolták őket ki tudja, hova, mi pedig csak álltunk tanácstalanul, és hálát adtunk a sorsnak, hogy nem minket visznek.

Maman sóhajtott egyet, és elfordult.

– Ki kell várnunk. Előbb-utóbb vége lesz.

– Mikor? Ha már mindenkit elvittek? – kérdeztem a hátától.

Anyám mozdulatlanná dermedt. Mintha megállt volna a levegő. Isabelle aggodalmasan pillantott rám az ebédlőre telepedő súlyos csöndben.

Fölizgattam Mamant, aki ügyelt a látszatra, amennyire csak tudott. Próbált úgy tenni, mintha az élet a rendes kerékvágásban zajlana, nem panaszkodott, nem kérdezett semmit, csak tette a dolgát leszegett fejjel. Épp elég baj volt szerinte, hogy önkénteskedem az UGIF-nál, azaz a Francia Izraeliták Általános Uniójánál. Ehhez a szervezethez került az árvaságra jutott zsidó gyerekek egy része, én pedig régi ruhákat, meg néha ennivalót is vittem nekik, ha tudtunk nélkülözni valamennyit. Persze, nem tudtunk, de a legkisebb segítség is sokat jelentett, akár egy-egy krumpli, répa, vagy pár káposztalevél is.

Ha anyám tudta volna, mit csinálok még az UGIF-nál, nagyon megharagudott volna.

Isabelle gondosan odatette a tányérjaink mellé a kést-villát is.

– Isabelle, erre nincs szükség – mondtam, mert nagyon kikívánkozott belőlem. Pedig talán jobb lett volna, ha tartom a számat.

– Tudod, hogy szeretem, ha rendesen meg van terítve – szólt közbe Maman, mielőtt Isabelle válaszolhatott volna.

A húgom bízvást érezhette úgy, hogy két anya dirigál neki, talán azért, hogy pótolják a hiányzó apját. Papát ugyanis Németországba hurcolták kényszermunkára. Halálra rémültünk, amikor megláttuk a hirdetményt, hogy behívják az ő korabeli férfiakat. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy a boche-oknak dolgozzon, de végül egyik reggel, hosszas kiabálást, szitkozódást, ajtócsapkodást követően, elment. Porig sújtott minket, hogy ez történik vele, de az igazság az, hogy a távozása után békésebb lett az életünk. Nem kellett folyton azt lesnünk, hogy nincs-e rosszkedve, vége volt az állandó feszültségnek, nem kellett attól tartanunk, hogy „robban”, és ordítozni kezd. Kíváncsi lettem volna, hogy Maman is így érez-e. Nála sosem tudhatta az ember.

– Asseyez-vous, les filles[9] – mondta most erőltetetten vidám hangon, és átment a konyhába.

A nagy levesestállal jött vissza. Letette az asztal közepére, majd ő is leült, és összetette a kezét.

– Aki ételt-italt adott, annak neve legyen áldott. Add, Uram, hogy békében, biztonságban élhessünk. Ámen.