Mark Frost

A PALADIN-PRÓFÉCIA

GABO

Első könyv

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Mark Frost: The Paladin Prophecy

Random House, New York

Fordította: Szabó Luca

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Text Copyright © 2012 by Mark Frost

Hungarian translation © Szabó Luca, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

ISBN 978-963-689-856-4

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az elveszetteknek és magányosaknak

Minden bűnt megtorolnak,

Minden érdem elnyeri jutalmát,

Minden rosszat jóvátesznek,

Csendben, teljes bizonyossággal.

Ralph Waldo Emerson{1}

A PALADIN-PRÓFÉCIA

Nem látom az arcát.

Egy hegyi ösvényen rohan. Kétségbeesett. Fekete árnyak üldözik, alig láthatóak, de a szándékukhoz kétség sem fér. A fiú elmondhatatlanul nagy veszélyben forog, és szüksége van a segítségemre.

Kinyitom a szememet.

A függöny meglebben a sötét ablakon. Egy résen jeges szél süvít be, én mégis izzadságban úszom, és a szívem majd kiugrik.

Csak álom volt? Nem. Fogalmam sincs, ki lehet ez a fiú. Úgy láttam, korombeli. De egyet sziklaszilárdan állíthatok:

Létezik, és felém tart.

MEGINT KEDD

Szedd össze a gondolataidat!

Will Westnek minden napja ezzel a gondolattal indult, még mielőtt teljesen felébredt volna. Amikor aztán kinyitotta a szemét, ezek a szavak néztek le rá a szobája faláról:

#1: SZEDD ÖSSZE A GONDOLATAIDAT!

Méteres, nyomtatott nagybetűkkel. Apu kis útmutatója az élethez ezzel a szabállyal kezdődik. Ennyire fontosnak tartja ezt a tanácsot. Megjegyezni egy dolog. Követni azonban már korántsem ilyen egyszerű, különösen egy olyan különleges srácnak, amilyen Will. Persze pontosan ezért tette meg apu éppen ezt első számú szabállyá, ezért rakta ki a falra, ugyebár.

Will kimászott az ágyból, és nyújtózkodott. Bekapcsolta az iPhone-ját: hét óra múlt egy perccel. Megnézte a telefon naptárában, mi vár rá aznap. November 7., kedd:

Reggeli edzés a terepfutócsapattal

A gimi második évének negyvenhetedik napja

Délutáni edzés a terepfutócsapattal

Oké. Két futás közt hét óra agyzsibbasztás. Nagy levegőt vett, és jó erősen megvakarta kócos fejét. November 7., kedd. Átlagos nap. Sehol egy stresszforrás.

Akkor meg miért érzem úgy magam, mint aki a kivégzőosztag elé készül?

Háromszor is átgondolta a kérdést, de nem talált választ. Mire magára kapta a tréningruháját, már vidáman bekacsintott az ablakon a felkelő nap. Dél-Kaliforniában az a legjobb, hogy sehol sem olyan csodás az időjárás, mint itt. Will elhúzta a függönyt, és a házuk mögött magasodó hegyekre pillantott.

Ejha! Hó fedte a csúcsaikat a múlt éjjeli, korán érkezett havazás után. Hátulról világította meg őket a felkelő nap, így egészen élesen látszottak a körvonalaik. Will ismerős madárcsicsergésre lett figyelmes, és hamarosan meglátott egy kis örvös rigót, amely éppen akkor telepedett egy ablak alatti ágra. Félrehajtott fejjel ült, kíváncsiskodott, láthatóan nem félt. Az utóbbi néhány reggelen mindig megjelent. Még a madarak is azt érezték, amit Will.

Jól vagyok. Minden rendben.

De ha igazán így érez, mitől szállta meg a rossz előérzet, mintha Damoklesz kardja lebegne a feje felett? Talán rosszat álmodott, és annak az utózöngéje ez?

Egy nyugtalanító gondolat fészkelte be magát a fejébe: Ez a vihar nem csak havazást hozott.

Hanem? Maga sem értette, hogy érti – várjunk! Talán a hóval álmodott? Lehet, hogy futott is? Az ezüstös álomtöredék szétmállott, mielőtt a fiú megragadhatta volna.

Mindegy is. Elég legyen ebből! Le kell ráznia magáról ezt a szorongást. Elvégezte reggeli teendőit, majd leszökdelt a lépcsőn.

Anyja már a konyhában volt, a második kávénál tartott. Nyakában zsinóron lógott a szemüvege, és a telefonját nyomkodta: megtervezte a napot.

Will kivett némi fehérjeturmixot a hűtőből.

– Visszajött a madarunk – mondta.

– Hmm, megint leselkedik – felelte az anyja.

Letette a telefont, és átölelte a fiát. Anyja sosem mulasztott el egyetlen lehetőséget sem, amikor megölelhette. Úgy szorította magához Willt, mintha semmi más nem számítana a világon, legalábbis abban a néhány pillanatban. Még az sem érdekelte, mennyire megalázó a fiú számára, amikor ezt mások előtt teszi.

– Sűrű napod lesz? – kérdezte Will.

– Őrületes. Annál is durvább. És neked?

– Csak a szokásos. Szép napot, anyu!

– Neked is, kicsim! Szeretlek! – csilingeltek az ezüstkarperecek a kezén. Aztán visszatért a telefonjához. – Örökkön örökké.

– Én is szeretlek.

Később, nem is sokkal később, Will azt kívánta, bárcsak megállt és visszament volna hozzá, bárcsak megölelte és sosem eresztette volna el többé.

Amikor a bejárati lépcső aljára ért, bemelegítésképp lerázta a lábát. Beszippantotta az első adag, mellbevágóan tiszta és hideg hajnali levegőt, aztán kifújta. A hidegben látszott a lehelete. Készen állt a futásra. Ez volt a kedvenc napszaka… és akkor visszakúszott a szívébe az a borzalmas mélabú, amit ébredéskor érzett.

#17: MINDEN NAP KEZDETÉN MONDD AZT: ÉLNI JÓ. HA NEM IS ÉRZED ÚGY, MONDD KI HANGOSAN: ESÉLYT KAPSZ RÁ, HOGY ELHIDD.

– Élni jó – mondta minden meggyőződés nélkül.

Francba. Pillanatnyilag úgy tűnt, a tizenhetes a legbénább szabály az egész listán. Volt is mire fognia a kudarcot. Nyolc fok volt, nyálkás idő. Willnek izomláza volt az előző napi erőnléti edzéstől. Nem is aludt túl jól, rémálmok gyötörték, bár nem emlékezett rájuk. Csak lassan térek magamhoz. Ennyi az egész. De a futás mindig segít.

#18: HA A TIZENHETES SZABÁLY NEM MŰKÖDIK, ADJ HÁLÁT A SORSODÉRT.

Will elindította a telefonja stopperóráját, és futásnak eredt. Edzőcipője lágyan érintette az aszfaltot… Két kilométer a kávézóig, becsült idő hét perc.

Kipróbálta a tizennyolcas szabályt.

Kezdjük anyuval és apuval. Ahány srácot csak ismert, mind egyfolytában a szüleit szapulta, de ő sosem állt be közéjük. Jó oka volt rá: a lehető legjobb szülőket dobta neki a gép. Okosak, rendesek, becsületesek voltak, nem olyan képmutatók, akik erkölcsről papolnak, aztán mindenféle kétes alakokkal lógnak, ha a gyerek nincs a láthatáron. Foglalkoztak a fiuk érzéseivel, mindig figyelembe vették a véleményét, de megszabtak bizonyos határokat, és nem engedték, hogy ezeket átlépje. Világos szabályokat állítottak fel, megtalálták az arany középutat engedékenység és túlféltés között, így elég tere maradt szárnypróbálgatásra, miközben mindig biztosra vehette, hogy biztonságban van.

Igen, megvannak az erősségeik.

Másrészt viszont furák voltak, titkolóztak, és egyfolytában ide-oda költözködtek, mint valami beduinok. Legalább másfél évente szedték a sátorfájukat. Így aztán Willnek esélye sem volt barátokat szerezni, vagy megszeretni akár egyetlen lakhelyet is. De minek annak a kortársak, akinek a szülei az egyedüli barátai? Mi van, ha komoly lelki sérüléseket okoz ez a helyzet, amiket aztán élete végéig nyöghet? Persze lehet, hogy egyszer majd kiheveri mindezt. Mondjuk pár évtized terápia meg egy vagon antidepresszáns segíthet.

Tessék. Hálát adtam a sorsomért. Most aztán tényleg jobb, gondolta Will keserűen.

A második háztömbnél már nem fázott. Az endorfin felélénkítette az agyát, és lassan a völgy is életre kelt körülötte. Elcsitította a gondolatait, és az érzékeire koncentrált, ahogy a szülei tanították. Belélegezte a zsálya fűszeres illatát és az East End esőtől csillogó utcáit szegélyező gyümölcsösök oxigéndús levegőjét. Kutya ugatott, autó indult. Mérföldekkel nyugatabbra, a hegyek közt nyíló résen át megpillantotta a Csendes-óceán kobaltkék sávját, amint megcsillant rajta a felkelő nap első sugara.

Élni jó. Most szinte elhitte.

Will a város felé haladt. Tágas kertes házak mellett futott el, amelyekből a település felé közeledve egyre több állt egymás mellett. Még csak öt hónapja éltek itt, de már most jobban szerette Ojait bármelyik korábbi lakhelyénél. A kisvárosi hangulatot és a vidéki életet kényelmesnek és könnyűnek érezte, megváltás volt ez a nyüzsgő nagyváros után. Ojai egy buja völgyben épült fel, a parti hegyek vették körül, és keskeny ösvényeken lehetett be- és kijutni. Az őslakosok, a csumas indiánok nevezték el: neve jelentése a Hold Völgye. Hiába volt Ojai a csumasok otthona évszázadokon át, nem kellett hozzá egy évtized, hogy a „civilizáció” elűzze őket. Ennyit a „menedékről”.

Will jól tudta, hogy innen is el fognak költözni, hiába tökéletes ez a hely. Mindig ez történt. Szerette az Ojai-völgyet, de már rég megtanulta, hogy nem szabad kötődnie se helyekhez, se emberekhez…

Egy fekete autó haladt át a kereszteződésen, egy háztömbnyire Willtől. Oldalt sötétített üvegei voltak, így a fiú nem látta a sofőrt.

Egy konkrét házat keresnek, de nem találják, gondolta Will. Őt is meglepte, hogy ebben ilyen biztos.

Megszólalt a telefonja. Elővette, és meglátta apja aznapi első üzenetét: HOGY HALADSZ?

Will elmosolyodott. Apa meg a CAPS LOCK. Már vagy ötvenszer elmagyarázta neki az SMS-küldés etikettjét: A csupa nagybetű KIABÁLÁSNAK SZÁMÍT!

– De én tényleg kiabálok – felelte akkor apu. – NEM ÉRTEM!

Will visszaírt: Milyen a konferencia? Na és Frisco? Futás közben is tudott SMS-t írni. Akár egykerekűn, lépcsőn lefelé is ment volna…

Will megtorpant, mielőtt meghallotta volna a gumi csikorgását a nedves aszfalton. Egy sötét árny úszott be a látómezejébe.

A fekete autó. Szinte elnyelte a kipufogógáz, üresben járt a motor, és közvetlenül Will előtt fékezett le. Új, négyajtós, valami hazai márka, de Will nem tudta megállapítani, melyik. Ami fura volt: se logó, se dísztárcsa, se más ismertetőjel. Sehol. Az első rendszámtábla nem egyedi, nem kaliforniai, egyik sarkában egy apró amerikai zászló látható. A motorháztető alatt mégsem köztisztviselő szolgálati autójába való motor dübörgött, hangja alapján sokkal inkább hasonlított egy vidéki NASCAR versenyautóra.

Will nem látott át az üvegen, pedig tilos ennyire elsötétíteni egy autó ablakait. Mégis tudta, hogy valaki ül bent, és őt nézi. A fiú látómezeje beszűkült, nem hallott hangokat sem. Megállt az idő.

A csendet a telefon hangja törte meg. Még egy SMS apától: FUSS, WILL!

Fel sem nézett, úgy húzta a fejére a kapucnit, és a kocsi felé intett, mintha elnézést kérne. Felemelte a telefont, jelezvén, az ő hibája volt, hogy majdnem elütötték, csak egy ostoba tini.

Észrevétlenül lefotózta az autó hátulját. Aztán zsebre vágta a telefont, és futott tovább.

Higgyék azt, hogy futsz, de ne azt, hogy elfutsz, gondolta. És ne nézz vissza!

Futás közben hegyezte a fülét, hátha meghallja a motor öblös hangját. A motor felbődült, aztán elhalkult: a kocsi balra fordult, és egyre távolodott.

Aztán Will hangot hallott: – Illik rá a leírás. Elképzelhető, hogy őt láttuk.

Na, jó. Ez a hang meg hogy került a fejembe? És kinek a hangja lehet?

A sofőré – jött a válasz. – Rádión beszél. Rólad van szó.

Csak úgy kalapált a szíve. Nyugalmi állapotban ötvenkettes pulzusa volt. A harmadik kilométerig nem szokta elérni a százat se. Most jóval fölötte járt.

Első kérdés: Apu azért írta, hogy fussak (San Franciscóból?!), mert azt akarja, hogy jó időt menjek, vagy azért, mert valahonnan tudja, hogy az a kocsi nem jelent jót…

Ekkor meghallotta az autót. Egy háztömbnyire lehetett, sebességet váltott, és gyorsult. Csikorogtak a kerekek: visszafelé tartott.

Akkor ért vissza arra az utcára, amikor Will befordult egy aszfaltozatlan mellékutcába. Mielőtt elérte volna a mellékutcát, Will jobbra fordult, átugrott egy kerítést, és átvágott egy hátsó kerten, ami tele volt a halloweeni díszek maradványaival. Átugrott egy drótkerítésen, és egy szűk vízelvezető csatornába érkezett, ami a ház mellett húzódott…

…és akkor egy barátságtalan, kerek fej tűnt elő egy kutyaházból. Francba! Az állat morogva, vicsorogva iramodott utána. A csatorna végén a fiú felpattant a kerítés tetejére, és valahogy átmászott, éppen akkor, amikor a dühödt állat fogát csattogtatva a kerítésnek ütközött.

Néhány utcányira ismét felhangzott a motorbőgés, és a kocsi befordult a sarkon. Will megtorpant az udvar szélén egy terebélyes sövény rejtekében, és levegő után kapkodott. Kikémlelt – tiszta a levegő –, és átfutott az út túloldalára, keresztül a füvön, el egy másik ház mellett. Egy majdnem két méter magas fakerítés zárta le a hátsó udvart. Rákészült, megragadta a kerítés tetejét, és átlendült fölötte. Egy másik mellékutcában találta magát – egy méterre egy fáradt, fiatal nőtől, aki a táskáját, a kávéját meg a kocsikulcsát szorongatta egy Volvo mellett. Akkorát ugrott, mint akit megrázott az áram. Elejtette a kávét, ami ki is ömlött.

– Bocs – szabadkozott Will.

Átkelt az úton, és még két udvaron futott át, közben végig a közelben hallotta a kocsi motorhangját. A következő mellékutcánál megállt, és egy garázs falának dőlt. Egyre csökkent az adrenalinszintje, és már egészen nevetségesnek érezte magát. A logikus gondolatok és az ösztönök csaptak össze a fejében. Úgy pörögtek, mint egy pár edzőcipő a mosógép dobjában.

Teljesen biztonságban vagy. NEM, VESZÉLYBEN VAGY! Csak egy kocsi. HALLOTTAD, MIT MONDTAK! VIGYÁZZ MÁR, TE OSTOBA!

Újabb SMS aputól: MEG NE ÁLLJ, WILL!

Az üzleti negyed széléhez ért. A csapat már biztosan a kávézónál várja. Majd ha odaér, felhívja aput, hogy végre hallja a hangját. De hiszen MOST IS hallja. Egy szabály jutott eszébe. Apu annyiszor ismételgette, mint rendes főnök a tűzriadót:

#23: HA BAJ VAN, GONDOLKODJ GYORSAN, ÉS CSELEKEDJ HATÁROZOTTAN!

Will megállt egy templom mögött, onnan nézett ki. Két háztömbnyire meglátta a csapatát, hat srácot melegítőben a kávézó előtt. A hátukon a RANGERS felirat díszlett. Körülálltak valamit a járda szélén, de Will nem látta, mi az.

Megnézte az idejét, és leesett az álla. Lehetetlen: két és fél kilométert futott, közben kerítéseken ugrált át… és mindez öt percébe került.

Mögötte ismét felbőgött a motor. Megfordult, és látta, hogy a mellékutcán egyenesen felé tart a fekete kocsi.

Will máris két háztömbnyire járt. Felvette a kapucnit, zsebre tette a kezét, és lazán odafutott a csapathoz.

– Mizu? – motyogta. Nem akarta, hogy a többiek érezzék a hangján a rémületet.

A csapattagok nagyjából átnéztek rajta, ahogy az már lenni szokott. Will beolvadt közéjük, igyekezett az úttestnek háttal állni. A többiek engedtek neki egy kis helyet, hogy lássa, amit ők látnak.

– Ezt nézd, haver! – szólt Rick Schaeffer.

Egy csodaszép, tuningolt járgány parkolt a járda mellett. Will még életében nem látott ehhez foghatót: matt fekete, hosszú, süllyesztett karosszériás, ferde maszkos, krómozott kerekű Prowler volt. A lökhárítója úgy dudorodott ki, mint Popeye karján az izmok. Egy óriási V-8 tekintélyt parancsoló, krómozott kipufogócsöve kígyózott ki a motor alól. Díszes, a jövőt idéző vonalak szegélyezték, szép, vésett szellőző. A régi kor autója volt, de újnak is tűnt. Érdekes módon kortalan volt, mintha számtalan kilométert tettek volna már a vadiúj járgányba. Will biztosra vette, hogy nem helybelié, mert ilyen szuper járgányt itt nem lehetne eltitkolni. Bárhonnan származhatott. Jöhetett volna a tizenkilencedik századból is, miután megjárta a jövőt.

Will érezte, hogy valaki nézi a büfé ablaka mögül. Mintha két ujjal mellbe bökték volna. Felnézett, de nem látott be: a nap már a hegyek fölött járt, és a sugarak visszatükröződtek az üvegről.

– Hozzá ne nyúlj a kocsimhoz!

Will fejében szólalt meg a hang. Biztos volt benne, hogy ahhoz az emberhez tartozik, aki nézi őt. Mély, reszelős hang volt, és erős akcentussal beszélt. Fenyegetően hangzott.

– Ne nyúljatok hozzá! – csattant fel Will.

Rick Schaeffer döbbenten húzta vissza a kezét.

A kopasz, aki a fekete kocsi volánja mögött ült, észre sem vette a Prowlert, amíg a srácok arrébb nem álltak. Azt hitte, képzelődik. Bekapcsolta a fedélzeti szkennert, és a kocsira irányította. A családi kép – apa, anya, tini fiú – összement. A helyét elfoglalta a magából vakító, fehér fényt árasztó kocsi.

Kétségtelen: egy Vándor járgánya. Évtizedek óta nem látott ilyet senki.

A kopasz remegő kézzel emelte a szájához a csuklójára erősített mikrofont, és bejelentkezett. Igyekezett uralkodni az izgalmán, miközben jelentette, mit talált. A kapcsolat jóváhagyta a módosított akciót.

Még soha senki nem kapcsolt le egyetlen Vándort sem. Történelmi pillanat. A fiú várhat.

A kopasz előhúzott egy fekete, termosz méretű szénszálas lőfegyvert a nitrogéntartályból. A társa megfogta, és leengedte az ablakát. Felemelte a fegyvert, beletett egy Potyautast, aztán letörte a vákuumpecsétet. Miközben a férfi a lövésre készült, a kénes szag a nyitott ablaknak hála enyhült. De semmi nem tüntethette volna el teljesen.

Will látta, ahogy a fekete kocsi melléjük gurul. Észrevétlenül vetett rá egy pillantást, amikor elhaladt mellette. Meglátta a férfit, kezében a fegyverrel. Valami kiesett belőle, megpattant az aszfalton, aztán megállt. Talán egy használt rágó?

Megvárta, míg a kocsi eltűnik. A telefonjáért nyúlt, sürgősen írni akart az apjának. Aztán kivágódott a kávézó ajtaja. Egy pár viharvert, csatos, fekete katonai bakancs jelent meg.

Akkor ennyi. Erre a pasira sem vagyok kíváncsi. Teljes erőbedobással sprintelt az iskola felé. A csapat nagy morogva indult utána, amikor befordult a sarkon.

Mögöttük a használt rágó felpattant, tizenkét pókszerű lábat növesztett, meg egy tű formájú fejet és májszínű tort. Felsietett a járdára, elrugaszkodott, és egy puffanás kíséretében rácsatlakozott a Prowler bal hátsó sárhányójára. Ekkor bőgött fel a kocsi motorja.

Menet közben a nyomkövető bogár felmászott a sárhányón, és előrekúszott a kocsi oldalán. A sofőr felé tartott. Még nem ért a sarokra, amikor a sofőr kinyújtotta bal kezét, jelezvén, hogy elfordul. A bogár szájszervéből előbújt egy kétcentis tüske, ami a levegőbe emelkedett, és megcélozta a sofőr nyakát. Készen állt, hogy beleürítse láthatatlan töltényét.

A sofőr magabiztosan csúsztatta be a kocsit a kanyarba, és bal kezében megjelent egy fegyvernek látszó tárgy. Célba vette a repülő bogarat, meghúzta a ravaszt, és egy hangtalan, fehér fénycsóva tört elő a csőből. A bogár, és vele együtt a láthatatlan nyomkövető, kigyulladt, a földre esett, és szénné égett az aszfalton.

A fegyver eltűnt, mire a sofőr befejezte a háromszázhatvan fokos, sima fordulatot. A kocsi továbbhaladt.

DR. ROBBINS

Futás közben emésztette az idegesség, mint valami parazita. Nem lassított, és csak egyszer nézett vissza. Nem látta se a fekete kocsit, se a Prowlert, és aputól sem jött több SMS. És a futók is lemaradtak: Will egyedül ért az iskolához. Megállította a stoppert, és döbbenten látta, hogy a kávézótól idáig a két kilométert 3 perc 47 másodperc alatt tette meg.

Kétszer egymás után döntötte meg a saját rekordját egy órán belül, és még csak meg sem izzadt közben. Mindig is tudta magáról, hogy gyors. Akkor jött rá, hogy úgy fut, mint a nyúl, amikor tízéves korában egy kutya megkergette, és valahogy felfedezte magán a második sebességet. De amikor mindezt elmesélte a szüleinek, határozottan megtiltották, hogy valaha is mások szeme láttára fusson. Még a terepfutást sem engedték mostanáig, amíg meg nem ígérte, hogy visszafogja magát az edzéseken és a versenyeken. Azt még mindig nem tudta, valójában mennyire gyors, de ha ebből a reggeli teljesítményből indult ki… Bármilyen rekordot meg tudott volna dönteni.

Will már majdnem átöltözött, amikor a csapattagok betántorogtak az öltözőbe, két perccel az ő érkezése után. Levegő után kapkodtak, és elég furán néztek rá.

– Mi a fene volt ez, West? – suttogta Schaeffer.

– Bocs – motyogta Will. – Nem tudom, mi jött rám.

Will kirohant, mielőtt még a többiek is kérdezősködni kezdtek volna. Ha senki nem mérte az időt, talán délutánra elfelejtik, milyen gyorsan futott. Edzésen majd lemarad tőlük, középszerűnek tetteti magát, mint mindig, és akkor elkerülheti azt a vallatást, amit most csak elhalasztott.

De magának sem tudta megmagyarázni, mi történt.

Végigrohant a folyosókon, és a történelemóra kezdete előtt egy perccel ült le a helyére. Még egyszer megnézte, jött-e üzenete. De nem. Apu vagy valami reggeli tárgyaláson van, vagy elment futni.

Amikor becsöngettek, rezgőre állította a telefont. Az osztálytársai álmos fejjel szédelegtek be a terembe, és a mobiljukat nyomogatták, így intézték hektikus szociális életüket. Will-lel nem foglalkozott senki. Ez sosem volt másként. A fiú tett róla. Mivel állandóan ő volt az „új srác”, réges-rég megtanulta már, hogyan fojtsa el az érzéseit, hogyan keltse szelíd ember látszatát.

#46: HA IDEGENEK TUDJÁK, MIT ÉRZEL, ELŐNYÜK VAN VELED SZEMBEN.

Will nyúlánk gyerek volt, aki mindig az utolsó padban ült, összegörnyedt, hogy minél kisebbnek tűnjön, és nem sok vizet zavart. Az öltözködése, a beszédstílusa, az, ahogyan az életét élte, azt közvetítette, hogy csendes, fegyelmezett, láthatatlan. Pontosan, ahogy a szülei tanították.

#3: NE VOND MAGADRA A FIGYELMET.

De még mindig aggódott: „FUSS, WILL! MEG NE ÁLLJ!” Lehet, hogy apu időzítése véletlen? Véletlenül küldte az üzenetet éppen akkor, amikor a fekete kocsi észrevette a fiát?

#27: VÉLETLENEK NINCSENEK.

Mrs. Filopovich rákezdte. A mai téma a napóleoni háborúk. Ennél még a tanári asztal fölött látható hangszóró zúgása is érdekesebbnek bizonyult. Az osztály egy része az ébrenmaradásért küzdött. Két diák is felriadt, amikor az álluk lecsúszott a támasztékként funkcionáló öklükről. Az oxigén is elfogyott, mintha csak az is felhagyott volna minden reménnyel.

Willnek eszébe ötlött, amit apu mondott két napja, mielőtt elutazott volna: „Vedd komolyan az álmokat!” Most beugrott neki, mit álmodott. Becsukta a szemét, hogy végiggondolhassa, és elkapott egy múló pillanatot:

Havazik. Csend, hatalmas erdő, óriási, hófödte fák.

A rengeteg költözés ellenére még életében nem látott havat, csak ma reggel a távoli hegycsúcsokon. De ez valóságosabbnak tűnt egy álomnál. Úgy érezte, járt már azon a helyen.

Nyílt az ajtó. Az iskolapszichológus lopakodott be, bár túljátszotta, mintha egy némaszínész adna elő egy betörést. Will felületesen ismerte a férfit. Három hónapja, augusztusban ő vezette körbe Willt az iskolában. Mr. Rasche. Harmincöt körül járt. Körte alkatú férfi volt, kordnadrágot és harsány skótkockás inget viselt. Rövid szakáll keretezte állát, mint egy egyetemi tanárnak.

Mrs. Filopovich-csal sutyorgott. Az osztály magához tért, hálásak voltak, hogy megúszták a Napóleon általi halált. A két felnőtt a gyerekeket figyelte.

Mr. Rasche tekintete megállapodott Willen.

– Will West! – szólította meg furcsa, féloldalas mosollyal. – Velem jönnél?

Will fejében megszólalt a vészcsengő. Felállt, és azt kívánta, bár eltűnhetne. Az osztály felmorajlott.

– Hozd a holmidat is! – mondta Mr. Rasche nyájasan.

Az ajtóban várta meg, aztán ruganyos lépteivel mutatta az irányt.

– Valamibe belekeveredtem? – kérdezte Will.

– Belekeveredtél? Ugyan, dehogy, dehogy! – felelte a férfi, és vicsorgásszerű vigyort erőltetett az arcára. – Minden rendben van – az ujjaival imitálta az idézőjelet.

Jujj.

– De megértelek, haver! – és pacsira emelte az öklét, ezzel is jelezve, Will oldalán áll. – Minden állati szuper, majd meglátod!

Elsétáltak az igazgatói iroda előtti pult mellett, és a munkatársak mind a fiúra vigyorogtak. Egyikük még a hüvelykujját is felmutatta.

Itt valami nagyon nagy gáz van.

Ed Barton igazgató úr kirobbant az irodájából. Ez a szívélyes, kalácsképű férfi megszorongatta Will kezét, de olyan erősen és vidáman, mintha a srác most nyerte volna meg az állami kémiaversenyt.

– Mr. West, kerüljön beljebb! Örülök, hogy újra látom. Hogy s mint?

Egyre furcsább. Máskor az igazgató három fiú közül sem tudta volna megmondani, melyik Will, akkor sem, ha adnak neki róla egy fényképet meg egy keresőkutyát, és a három fiúból kettő egy sziámi ikerpár.

Igaz, Willről nem nagyon készült fénykép.

– Kicsit aggódom – felelt Will. Mr. Rasche-sal beléptek az irodába.

– Miért?

– Hogy azért olyan kedves mindenki, mert valami borzalmas hírt akarnak közölni velem.

Barton elnevette magát, és beljebb tessékelte a fiút.

– Nem, nem. Dehogy!

Rasche becsukta az ajtót. Egy nő állt fel az egyik székről, és a kezét nyújtotta. Olyan magas volt, mint Will, sportos és karcsú, és méretre szabott kosztümöt viselt. Egyenes, szőke haját lófarokba fogta. Tűsarkú cipője mellett drága bőrtáska pihent.

– Will, hadd mutassam be Dr. Robbinst – mondta Barton.

– Örülök, hogy megismertelek, Will – mondta a nő. Erős marka volt, és ibolyaszínű, vesébe látó szeme.

Akárki legyen is ez, gondolta Will, az biztos, hogy jó csaj.

– Dr. Robbins hihetetlenül izgalmas híreket hozott – közölte Barton.

– A tények meg a számok érdekelnek téged, jól gondolom? – érdeklődött a nő.

– Mi más érdekelhetne?

– Lehetnél olyan srác, aki bedől a marketingszlogeneknek és a tudatalattidat célzó reklámoknak, amiket azért találtak ki, hogy megbénítsák a tudatos énedet, és elvágják a racionális reakcióidat, és a tudatalattidat stimulálják.

A fiú habozott.

– Az attól függ, mit akar eladni nekem.

A nő elmosolyodott. Előrehajolt, felemelte a táskáját, és elővett belőle egy fémesen csillogó laptopot. Barton asztalára helyezte, és felnyitotta. A képernyőn egy sereg ízlésesen animált grafikonokba rendezett adat jelent meg.

Az igazgató leült az asztalhoz.

– Will, emlékszel arra a központi tesztre, amit szeptemberben töltöttél ki az osztálytársaiddal együtt?

– Igen.

– Azt a tesztet a Nemzeti Szintfelmérő Ügynökség állította össze – vette át a szót Dr. Robbins. – Minden tizedik osztályos diák megírta, az egész országban mindenhol. – Egy egész csomó tekergő vonalra mutatott a grafikon közepén. – Ezek az átlagos eredmények, amelyeket az elmúlt öt évben mértek.

Leütött egy billentyűt, és a gép ráközelített a grafikon felső részére, ami úgy nézett ki, mint a kottában a táncoló tizenhatodok.

– Ezek itt a Nemzet Nagy Tudósainak eredményei. Az adatbázis felső két százaléka.

Most egy másik billentyűt ütött le, és a gép egy magában árválkodó piros pontra közelített a legmagasabb vonal fölött. Ez volt az egyetlen piros pont.

A fiú szívébe markolt a félelem. O-ó…

– Ez pedig – folytatta a nő – te vagy. Egész pontosan egy a 2,3567 millióban.

Félrehajtott fejjel mosolygott. Lenyűgözően nézett ki, és nagyon kedves volt.

Willben megállt az ütő. Igyekezett nem kimutatni, mennyire megdöbbent, és közben egyetlen gondolat cikázott az agyában: ez hogy történhetett?

– Gratulálok, fiam! – szólt Barton, és örömében a kezét dörzsölgette. – Mi a véleményed?

Will még csak két hete járt ennek az embernek a fájdalmasan középszerű iskolájába, amikor azt a tesztet kitöltötte, de egyértelmű volt, hogy Barton minden elképzelhető elismerést szeretne megkapni az eredményért.

– Nos? – szólalt meg Dr. Robbins.

– Elnézést, de szóhoz sem jutok.

– Teljesen érthető – nyugtatta meg a nő. – Részletekbe is mehetünk, ha szeretnéd…

Barton asztali telefonja megszólalt, mire ő csettintett Rasche-nak, aki kinyitotta az ajtót. Will édesanyja lépett be az irodába. Sálat viselt, a szemét napszemüveg mögé rejtette.

A fiú csalódottságra utaló jeleket keresett rajta – végül is profi módon tönkretett mindent, oda az anonimitása. De az anyja csak mosolygott.

– Hát nem izgalmas? – szólalt meg, majd Willhez rohant, és átölelte. – Jöttem, amint tudtam.

Will elhúzódott, és meglátta a tükörképét a napszemüveg lencséjében. Ez furcsa. Csak odakint szokott napszemüveget hordani. Vajon azért vette fel, hogy a fia ne lássa a tekintetét? A többi felnőtt kedvéért megjátszotta, mennyire izgatott, de Will biztos volt benne, hogy szétveti a düh.

Amikor Belinda ellépett tőle, Will orrát megcsapta az alig érezhető cigarettaszag. Érdekes. Biztos rágyújtott valaki az irodában. Vajon Kaliforniában ez legális?

Will telefonja SMS-t jelzett. Aputól jött: GRATULÁLOK, FIAM! Anyu nyilván felhívta.

Belinda mindenkivel kezet rázott, és udvariasan csevegett. Aztán ismét Dr. Robbins vette át az irányítást: – Ne haragudj, Will, megengeded, hogy elvégezzek egy rendkívül egyszerű és gyors tesztet?

– Minek?

– Kíváncsiságból – hangzott a felelet. – Ha valaki minden statisztikai adatot felülmúl, a tudós agya megerősítésért kiált. Mit mondasz? Benne vagy?

– Ha nemet mondok, mi a legrosszabb, ami történhet velem? – kérdezte a fiú.

– Visszamész az osztályodba, részt veszel a mai óráidon, és elfelejted, hogy valaha is szóba álltunk egymással – felelte a nő.

Ez elég meggyőzően hangzik.

– Vágjunk bele! – válaszolt.

A TESZT

Will és Dr. Robbins átmentek egy üres irodába, ahol csak egy kisebb asztal és két szék képezte a berendezést. Egy palatábla méretű tablet feküdt az asztalon. Robbins leült az egyik székbe, és némán hellyel kínálta Willt a vele szemközti széken.

Dr. Robbins megérintette a gépet, ami alig hallható pittyegéssel elindult. A nő az ujjaival úgy formálta a kütyüt, akár a szobrász a nedves agyagot. Csak éppen a tablet fémből készült. A művelet végére a teljes asztalt lefedte.

– Ez meg mi a fene? – érdeklődött Will.

– Ha elmondanám, úgy nem lenne vicces – felelt a nő játékosan. – Légy szíves, tedd ide a kezed!

A képernyőn megjelent két kéz fénylő körvonala. A vonalak között úgy csillogott a feketeség, mintha beláthatatlan mélységet takarna. Will úgy érezte, mintha egy hold sütötte tóba nézne.

A kezét a körvonalak által határolt területre helyezte. Amint hozzáért, a gép felzümmögött. A vonalak még jobban világítottak, aztán elhalványultak, és a fiú keze a cseppfolyós mélység fölött lebegett.

– Felteszek néhány kérdést – jelentette be Dr. Robbins. – Úgy válaszolsz, ahogy jólesik. Nincs rossz válasz.

– És ha rossz kérdést tesz fel?

– Hogy hívnak?

– Will Melendez Westnek.

– Melendez. Ez anyukád leánykori neve?

– Igen.

Kellemes melegség söpört át Will kezén, mint a tenger vize apály előtt.

– A Will nem a William becézése?

– Nem, nem becenév. A szüleim azt akarták, hogy egyszer világpolgár legyek, úgyhogy a szó első néhány betűje lett a nevem.

A nő el sem mosolyodott.

– Hány éves vagy, Will?

– Tizenöt.

– Mikor van a születésnapod?

– Augusztus tizenötödikén. Minden évben, óraműpontossággal.

Színek kavalkádja tört elő a mélységből, aztán eltűnt. Willnek az a kényelmetlen érzése támadt, hogy ha erősebben támaszkodna a képernyőre, belezuhanna a gépbe.

– Ez valami hazugságvizsgáló? – kérdezte.

A nő hunyorgott.

– Jobban éreznéd magad, ha az lenne?

– Ez tesztkérdés, vagy komolyan kérdezi?

– Mit számít az?

– Minden kérdésemre kérdéssel fog válaszolni?

– Igen, persze, Will – és kedvesen elmosolyodott. – Próbállak megzavarni.

A fiú védelmi rendszere erősebbre kapcsolt.

– Akkor hajrá!

– Mi a kedvenc színed?

– Az égszínkék. Egyszer rajzórán kaptam belőle egy egész tégellyel. Igazi sötétkék volt, amilyen az ég színe hideg, tiszta időben…

– Ez nem kifejtős kérdés. Hol születtél?

– Albuquerque-ben – felelte a fiú. – Csak pár hónapig éltünk ott. Lebetűzzem?

A keze alól mintha fafúvósok hangját hallotta volna. Hozzá illő formák – matematikai szimbólumok vagy valami számára ismeretlen ősi nyelv jelei – úsztak a mélységben összetett alakzatokban.

– Ez nem is helyesírási verseny. Apukád neve?

– Jordan West.

– Mivel foglalkozik?

– Szabadúszó rodeóbohóc.

– Hmmm… – Dr. Robbins az ajkába harapott. – Szerintem ez nem is igaz.

– Hűha. Maga tud valamit!

– Ja, nem én – felelt a nő. Előrehajolt, és a képernyőre bökve súgta: – A gépet nem lehet átverni.

– Na jó, lebuktam. Egyetemi kutató.

Robbins elmosolyodott.

– Ez hihetőbben hangzik. Melyik területen kutat?

– Neurobiológiával foglalkozik a Santa Barbara Egyetemen.

– Édesanyád teljes neve?

– Belinda Melendez West.

– Mivel foglalkozik?

– Jogi asszisztens.

– Honnan származik a családja? – faggatózott tovább Dr. Robbins.

Will felhúzta a szemöldökét.

– A Melendez család? Barcelonából. A szülei a ’60-as években jöttek át.

– A nagyszüleid még élnek?

– Nem.

– Ismerted őket?

– Nem emlékszem rájuk.

– Magadat fehérnek vagy hispánnak tartod?

– Egyiknek sem. Amerikai vagyok.

Dr. Robbinsnak szemmel láthatólag tetszett ez a válasz.

– Hol éltetek még Albuquerque-n kívül?

– Tucsonban, Las Crucesben, Phoenixben, Flagstaffban, La Jollában, tavaly Temeculában, aztán jöttünk Ojaiba…

– Miért költözködtök ennyit?

Jó kérdés, gondolta Will. Hangosan viszont így felelt: – Ez az ára annak, hogy apu a neurobiológia rendkívül versenyképes és izgalmas területén dolgozik.

– Ez kicsit fájni fog – jelentette be a nő.

A fiú szúrást érzett – mintha drótkefét húztak volna végig a kezén. Eközben a képernyőből áradó, forró fény betöltötte a szobát, aztán hirtelen elsötétült a gép.

Will rémülten rántotta el a kezét. A képernyő úgy nézett ki, mint egy alulról megvilágított medence. A por és törmelék, ami a levegőben szállt, úgy zuhant bele a fekete négyzetbe, mintha mágneses mező vonzotta volna be. Aztán kialudt a fény, a felszín megszilárdult, és a tablet visszahúzódott eredeti méretére.

Na, jó, gondolta Will. Ez aztán nagyon fura.

A kezét nézte. Mindkét tenyere kivörösödött, és úgy lüktetett, mintha a forró kályha égette volna meg. Robbins is megvizsgálta.

– Előre szóltam, hogy fájni fog – mondta kedvesen.

– Mi ez az egész?

– Ne haragudj a mellébeszélésért, Will. Majd megérted. Vagy nem.

Elengedte a fiú kezét. Will máris úgy látta, kevésbé vörös a tenyere, mint néhány pillanattal korábban.

– Köszönöm, hogy ezt tisztázta. Hogy teljesítettem a teszten?

– Nem tudom – és titokzatosan mosolygott. – Talán kérdezd a varázsgömböt! – A nő Will elé tartotta a tabletet. A képernyőn megjelent egy kristálygömb valósághű képe. – Tessék!

Will a koncentrálást megjátszva súgta: – Átmentem a teszten?

Robbins megrázta a gépet. A kristálygömb megfordult, és előtűnt egy kis ablak a túlsó oldalán. Egy apró, fehér négyzet jelent meg: Úgy néz ki.

– Tessék. Imígyen szóla az orákulum. – Dr. Robbins a táskájába tette a tabletet. – Lenne egy utolsó kérdésem, de ennek már semmi köze a teszthez.

– Halljuk!

– Nem unod halálosan az iskolát?

– Dehogynem.

A nő elmosolyodott.

– Beszéljünk anyukáddal!

– Az ország legelismertebb egyetemi előkészítőjének képviselője vagyok – mondta Robbins, és közben parancsokat gépelt a laptopján. – Amiről még sosem hallott.

– Miért nem? – érdeklődött Belinda West.

– Egy pillanaton belül rátérek. Azt hiszem, elfogadható válasszal tudok szolgálni.

Dr. Robbins felnyitotta a laptopot, ami így teljesen vízszintesen feküdt Barton asztalán. Egy sűrű felhő képe vetítődött ki egy méter magasan, mint valami valószínűtlenül részletgazdag térbeli könyv. Barton és Rasche meglepetten hőkölt vissza.

A kép körbefordult a felhők felett, aztán egyre süllyedt. Ahogy vékonyodott a felhőréteg, impozáns épületegyüttes és óriási, zöld pázsit tűnt elő, körülötte sűrű erdő. Leereszkedtek ebbe a csodálatos módon előbukkanó világba, egyre gyorsabban, egyre lejjebb, míg végül megálltak. A campus{2} felé repültek az oda vezető út fölött, amelyet óriási fák szegélyeztek. Amikor beléptek a kapun a porta mellett, Will a következő feliratot látta meg:

INTEGRÁLT TANULÁSI KÖZPONT

– Ösztöndíjat ajánlunk Willnek – mondta Robbins. – A tehetsége alapján. Mi fizetjük az utazást, a könyveket, a felszerelést és minden egyéb költséget. A családnak mindez egy fillérjébe sem kerül.

– Hol van ez az iskola? – érdeklődött Will.

– Wisconsinban – hangzott a felelet.

A szimulációs repülés még nem ért véget. Klasszikus, repkénnyel borított kőépületek mellett haladtak el, amelyeket széles, szimmetrikus folyosók kötöttek össze. A campus központi részén túl egy hatalmas, retró stílusú sportcsarnok állt. Egy szabadtéri stadion. Volt istálló és versenypálya is. Meg egy csomó sportpálya, többek között golfozáshoz is.

– Hol a csapda? – kérdezte gyanakodva Will.

– Csak egy csapda van – felelt a nő. – Mindezt akarnod kell. A Központ 1915-ben nyitotta meg kapuit. Azért nem hallottál még rólunk, mert igyekszünk titokban működni. Nem keressük és nem helyeseljük a nyilvánosságot. Többek között így védjük a diákokat és a hírnevünket. De biztosíthatlak, a világ legjobb főiskolái és egyetemei tisztában vannak a létezésünkkel. Páratlanul magas a bejutási arányunk ezekbe az intézményekbe. A legsikeresebb öregdiákjaink között van tizennégy szenátor, egy alelnök, a Legfelsőbb Bíróság két tagja, kilenc kormánytag, hét Nobel-díjas, több tucat üzleti és gazdasági vezető, valamint számos külföldi kormányfő. Hogy csak néhányat említsek.

A virtuális túra egy tóhoz érkezett, amely az erdőben bújt meg. A fák gyönyörű, őszi színekben pompáztak. A tóparton egy óriási, rusztikus csónakház állt. A tó közepén, egy sziklás kis szigeten egy csipkés, gótikus épület, szinte kastély magasodott. Aztán a „kamera” újra a felhők közé emelkedett, és eltűnt a kép.

– Hát ez… varázslatos volt – nyögte ki Rasche. Leesett az álla.

– Ne feledje, a varázslat a holnap technológiája ma – emlékeztette Robbins. Aztán Willhez és Belindához fordult: – A Központba nem lehet jelentkezni. A bekerülés meghívás alapján történik – azzal előhúzott a táskájából egy vaskos paksamétát, és átnyújtotta az édesanyának. – Minden elképzelhető segítséget megtalálnak benne, amire csak szükségük lehet ahhoz, hogy jól átgondolt döntést hozhassanak. Ne siessék el! Tudjuk, hogy sok mindent át kell gondolniuk.

– Természetesen hazamehetsz, hogy azonnal belevághass, Will – kontrázott Barton.

– Az jó lenne – felelte a fiú.

Mindenki udvariasan elmosolyodott.

– Minden elérhetőségemet megtalálják a tájékoztatóban – mondta Robbins, és közben lassan elpakolt. – Ha menet közben bármilyen kérdés vagy probléma felmerül, ne habozzanak felhívni!

Kezet rázott Will-lel, aztán elindult.

– Dr. Robbins! – szólt utána Will.

A nő az ajtóból fordult vissza.

– Tessék!

– Mi a keresztneve?

– Lillian – felelte a nő mosolyogva. Tudta, hogy kell elhagyni egy szobát, és gyorsan meg is tette.

Barton és Rasche kicsit még hízelgett, aztán Will és Belinda is elhagyták az irodát. Ahogy végighaladtak a folyosón, a fiúnak furcsa érzése támadt:

Ezt a helyet sosem látom többet.

Dr. Robbinsnak igaza volt: Willnek rengeteg mindenen kellett gondolkodnia, és százával ötlöttek fel benne a kérdések. De egyik sem volt olyan égető, mint az, amelyik anyja felbukkanása óta kínozta. Először azzal próbálta elhessegetni, hogy őrültség. Csak valami fura képzelődés, amit a nap bizarr eseményei okoznak.

De most, hogy kettesben maradtak, rosszabbodott a helyzet. Határozottan. És nem akart elmúlni a furcsa érzés.

Az anyjára pillantott. Még mindig bárgyún vigyorgott, és azt a hülye napszemüveget sem vette le. A nő meglátta, hogy a fia őt nézi, és izgatottan megszorította a kezét.

Ez nem oké. Nagyon nem oké.

Hazafelé tartott egy olyan nővel, aki pontosan úgy nézett ki, és úgy is beszélt, mint Belinda West, de felmerült a kérdés, miért érzi úgy, hogy ez nem ugyanaz a nő, akitől két órája búcsúzott el otthon.

MINDENÜTT JÓ, DE LEGJOBB OTTHON

Persze ő volt az, de ugyanakkor mégsem.

Mi okozza ezt az érzést? Will nem tudta volna megmagyarázni. Nehezen megfogható érzés volt, de úgy fonta körül a fiút, mint óriáskígyó a zsákmányát.

Anyja kocsijában ültek, ehhez kétség sem fért. A jó öreg Ford Focus, amit anyu Zöld Masinának hívott. Megvolt a makramé háttámla és a műszerfalon az iránytű. Will benyúlt az ülés alá, és megtalálta a műanyag poharat, amit két nappal azelőtt gyűrt be oda.

– Nem is tudom, mit mondjak, Will – kezdte az anyja, és az ujjaival a kormányon dobolt. – Úgy értem, ez alighanem a legcsodálatosabb dolog, ami valaha történt velünk.

Úgy nézett ki, mint anyu, a hangja is olyan volt, mint anyué… de anyu nem ezt mondta volna. Aggódnia kéne a teszteredmény miatt. Számon kéne kérnie Willt, amiért megszegte az utasításaikat, és magára vonta a figyelmet. Ez lett volna anyu.

Will előre nézett, mert félt, hogy a nő észreveszi az arcán a fokozódó rémületet, ha ránéz.

#14: A KÉRDÉSEKET MINDIG FONTOSSÁGI SORRENDBEN TEDD FEL.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Persze. Csak olyan izgatott vagyok – felelte a nő. A csuklóján csörögtek a karkötők. – Az igazgató hívott, épp akkor értem be a munkahelyemre. Azonnal adta Dr. Robbinst. Én meg felhívtam aput, amint letettük a telefont. Azonnal otthagyja a konferenciát, már estére hazaér. Ő is nagyon izgatott.

Aputól sokféle reakciót lehetne várni ebben a helyzetben, de hogy izgatott nem lenne, az biztos.

Will igyekezett szabályosan lélegezni, ahogy apja tanította. Nehezen tudta megőrizni a nyugalmát, amikor elhajtottak egy fekete autó mellett, ami a házuktól egy tömbnyire, egy mellékutcában parkolt. A reggeli kocsi volt az.

– Rengeteg megbeszélnivalónk van – mondta Will. Igyekezett nyugodtságot erőltetni magára.

– Valóban. Meg kell mondanom, kisfiam, te nem tűnsz valami izgatottnak.

– Szeretném már átnézni a prospektust – felelt a fiú. A paksamétát szorongatta. – Egyszerre egy lépés.

#20: A BIZONYÍTÉK ÉS A KÖVETKEZTETÉS KÖZÖTT MINDIG LEGYEN KAPCSOLAT.

– Teljesen igazad van – mondta a nő parkolás közben. – Ne szaladjunk előre! Egyszerre egy lépés.

Leparkolt, és összeszedte a holmiját. Will berohant a házba, maga mögött hagyva az anyját. Felszaladt az emeletre, melegítőbe öltözött, aztán magához vette a MacBookot, és levitte a konyhába. Bár nehezére esett nem pánikba esni, tudta, mit kell tennie: kinyitni a szemét, koncentrálni, és minden részletet észrevenni.

#9: NÉZZ, LÁSS, HALLGASS, KÜLÖNBEN SOSEM TUDHATOD, MIRŐL MARADSZ LE.

– Akkor te láss hozzá! – javasolta Belinda, és kivett a hűtőből egy light kólát. – Nekem vissza kell mennem a munkahelyemre. Mindent megbeszélünk, ha apu hazaért.

Hátulról ölelte át Willt, aki az asztalnál ült. Az érintésén érezhető volt a feszültség, az idegesség. Ez sem oké. Lecsúszott a napszemüvege, és Will meglátta a szemét: Belinda szeme volt, de hideg, üveges és üres.

– Nagyon büszkék vagyunk rád – mondta, azzal elment.

Will hallotta a bejárati ajtó csukódását, és a nappaliba rohant, hogy lássa, ahogy elhajt. A Zöld Masina a sarkon lassított, ott, ahol korábban a fekete kocsi állt, és a fiú még látta, ahogy nyílik az ablaka, aztán eltűnt a szeme elől. Gyorsan a másik ablakhoz rohant, ahonnan mindkét kocsit jól látta. Egymás mellett álltak.

Beszél velük.

Will bezárta az ajtókat. Megpróbálta mobilon elérni az apját – vedd fel, apu, kérlek, vedd fel –, de csak a hangposta jelentkezett. Megszakította a hívást, és inkább üzenetet küldött: BESZÉLNÜNK KELL. HÍVJ FEL!

Csupa nagybetűvel. KIABÁLT. Bármit megtett volna, hogy magára vonja apja figyelmét. A telefont a laptop mellé tette, és felvette Dr. Robbins tájékoztatóját. Remegett a keze. Minden önuralmára szüksége volt, hogy el ne uralkodjon rajta a pánik…

Megszólalt a telefon. Will ijedtében megugrott. Még a második csörgés előtt felvette: apu hív.

– Apu… apu! – Will valami üres, fémes dobolást hallott, mint amikor az eső lecsorog a vízelvezető csatornán. – Apu, ott vagy?

Zúgás volt a felelet, aztán csend. Will megpróbálta visszahívni, de ugyanazt a zúgást hallotta csak. Nyilván nincs térerő. Úgy tette le a telefont, hogy szem előtt legyen. Muszáj volt megőriznie a nyugalmát, kézzel fogható tényekre vágyott. Elemezni akart, szervezni, tervezni: Szedd össze a gondolataidat!

Kinyitotta a tájékoztatót, és átlapozta az űrlapokat, többek között a jelentkezési lapot és a szülői beleegyező nyilatkozatot. Egy négyzet alakú, újság nagyságú, erős, rugalmas anyagból készült valami csúszott ki a csomagból. Szavak jelentek meg rajta: IDE KATTINTS. Will így is tett. Még több szöveget látott, egyszerű, elegáns betűstílussal szedve:

INTEGRÁLT TANULÁSI KÖZPONT

Alatta lassan alakot öltött az iskola címere. Egy díszes, tengerkék és ezüstszínű pajzsot ábrázolt. Ez három vízszintes részre oszlott, mindegyikben egy kép jelent meg. Legfelül egy szárnyas angyal egy könyvet és egy kardot tartott. Középen egy fenséges ló ágaskodott, a patáját lángok szegélyezték. Legalul egy páncélos lovag a kardjával a földön fekvő, legyőzött ellenség felé bökött. A címer alatt előtűnt egy tekercs, rajta a dátum: 1915. és a mottó: A tudás az út, a bölcsesség a cél.

A képernyőt betöltötték a campusról készült fényképek. Elindult egy hangfájl, amiben az iskola érdemeiről és nagyszerű tanári karáról volt szó. Az egyik fényképtől Will ereiben meghűlt a vér: csendes, téli erdő, kavargó köd, hóval borított fák és örökzöldek. A női hang így szólt: – Mintha csak egy álomban járnál.

Ez a kép szerepelt az álomban múlt éjjel.

A képet aztán egy videó váltotta fel, amin diákok hallgatták az óráikat, vagy dolgoztak a laborokban. A kávézóban és a bowlingpályán pihentek. Színdarabokat adtak elő, koncerteken léptek fel, lovagoltak, és még vagy egy tucat sportot bemutattak. Csupa okos, lelkes arc. Will korabeliek voltak, néhányan idősebbek is nála. Mindenki a Központ színeiben pompázó ruhát viselt: tengerkéket vagy szürkét. A felvételhez hang is tartozott: – Mindenütt lehetőségek, amelyek az egész életedet megváltoztatják… Életre szóló barátságokat kötöttem itt… Magabiztossá váltam, végre tartozom valahová, és ez az egész életemre kihat.

Will nem először látott ilyen reklámot. Tudta jól, az a cél, hogy bizonyos érzéseket ébresszenek benne: A Központ diákjai okosabbak, erősebbek, népszerűbbek lesznek attól, hogy oda járnak. Ott majd elismerik rendkívüli képességeimet, és valóra válnak az álmaim.

Most az iskolai kórusról készült videó jelent meg a képernyőn, amint egy gyertyafényes kis kápolnában énekelnek. Willt megragadta a dal szépsége. Lassú, mennyei dallam volt, a ballagás képeit is ezzel kísérték. Büszke szülők ölelték át szélesen mosolygó, taláros-kalapos gyermekeiket. A reklámnak ez az eleme volt hivatott végképp meggyőzni a habozó nézőt. Hiába ismerte fel a manipulációt, attól még Willnél is működött a módszer. Hiábavalónak tűnt számára az az idő, amit eddig túlzsúfolt, folyamatos pénzhiánnyal küszködő állami iskolákban töltött.

Lehetséges, hogy egy hely ennyire tökéletes legyen?

Will a Google Earth segítségével rákeresett az iskola címére: New Brighton járás, Wisconsin. Vidéki közösség százhúsz kilométerre Iowa, Illinois és Wisconsin államok közös határától. Ráközelített a városra, aztán addig keresett, míg meg nem találta a Központot. Pontosan úgy nézett ki, mint Robbins 3D-s animációján: ott voltak az impozáns, régi épületek, a sportpályák, a tó.

Tényleg létezik. Minden ott van.

Will szüleinek nem volt pénze, és nem voltak kapcsolataik sem. Arra nevelték a fiukat, hogy ne hagyjon nyomokat maga után, és Will eszerint élt. Négyes tanulónak tettette magát, észrevétlen maradt. A harmadik szabályt követte: NE HÍVD FEL MAGADRA A FIGYELMET! Ez azzal járt, hogy esélye sem volt tanulmányi vagy sportösztöndíjat elnyerni, és nem tapasztalhatta meg azt az életformát, amit ezek jelentettek. De most feltárult előtte egy lenyűgöző, jobb világ ajtaja, anélkül hogy kérte volna.

Lehet, hogy a Központban végre önmaga lehet?

Will telefonja megszólalt. Apu üzenetet küldött: KOCSIBAN ÜLÖK. ROSSZ A TÉRERŐ. HATRA OTTHON VAGYOK. MAJD BESZÉLÜNK.

A fiú az órára pillantott, és döbbenten látta, hogy kora délután van. Már órák óta nézegette a tájékoztatót. Tudta, hogy „Belinda” hamarosan hazaér a munkahelyéről, és nem akart egy szobában maradni vele, amíg apja haza nem ér.

Tudnom kell, ő mit gondol. Aztán majd együtt eldöntjük, mi legyen.

Felfalt egy mogyoróvajas szendvicset, közben a házban járt-kelt. Megnézte azt a szerény vagyont, amit hat városba cipeltek magukkal tizennégy év alatt. Volt egy kis tévéjük, de azon legfeljebb a híradót nézték. Szabadidejükben leginkább olvastak. Minden falat polcok borítottak – tudományos, orvosi, jogi szakkönyvek sorakoztak rajtuk.

#82: HA NEM PALLÉROZOD AZ ELMÉDET, ÉRTELMETLEN ÉLETET ÉLSZ.

Megakadt a szeme egy családi fényképekkel teli polcon. Felvette a szülei esküvői képét, amin játékosan tortával etették egymást. Belinda puffos ujjú bársonyruhát viselt, fekete hajába szalagot fontak. Apu sötétvörös bársonyöltönyt vett fel, ostoba egyetemista frizurája volt, és ritkás szakálla.

Boldogok voltak, gondtalanok. Nevettek. Will mindig is kötődött ehhez a képhez, mert meglátta benne a saját élete kezdetét, mintha ő is rajta lenne a képen, a szülei szemének csillogásában.

Eszébe jutott Belinda szeme, amikor előbukkant a napszemüveg mögül: üres volt, élettelen. Összehasonlította a képen látható nő szemével. Rájött, mi változott meg. A lelke tűnt el.

Mit műveltek vele? Vajon rám is ez vár?

Kocsiajtó csapódott. Will kilesett az ablakon. Három fekete kocsi parkolt a ház előtt. Fekete kalapos és kabátos emberek tartottak a bejárati ajtó felé. Egyikük, egy kopasz, mutogatott és parancsokat osztogatott.

Will szíve összefacsarodott, alig kapott levegőt: FUSS, WILL! Kirohant a hátsó ajtón, átugrott a kerítésen, és észak felé vette az irányt. Az örvös rigó felröppent a kerítésről, és egy közeli fán telepedett le. Már csak két óra, és megjön apu.

Ő majd tudja, mit tegyünk.

A fekete kalapos kopasz a ház hátuljához futott. Szeméhez emelte a távcsövét, és megpillantotta Willt, mielőtt eltűnt volna egy domb mögött. A hegyek felé tartott. Kiadta a parancsot a többieknek, hogy maradjanak. Beleszólt a csuklójára erősített mikrofonba: – Az erdei úton halad észak felé.

– Felébredt?

– Nehéz megmondani – felelt a kopasz. – De nem kockáztathatunk. Kérem a Lékelőt.

VÁNDOR

Will elérte az utolsó ház mögötti ösvényt, ami az út alján álló ház kapujáig vitt fel a dombra. A kerítés foghíján átbújt, és az úton haladt tovább. A nap lenyugvóban volt, és vibráló kristályszínűre festette az emelkedőket.

A tüdeje megtelt levegővel, miközben a kanyonba vájt szerpentinen futott. Az út ellaposodott, de amikor elért egy újabb gerincet, megint emelkedni kezdett. Sűrű bozótos és kiszáradt szedres szegélyezte az út két oldalát. A napsütés lassan szürkületbe fordult. Megállt és visszanézett. Furcsa fényt látott a domb alján, mintha csak a nap sugara elé nagyítót tartana valaki. Olyan vakító volt a fény, hogy Will attól tartott, meggyullad a bozót.

Életem legfurcsább napja. Közvetlenül a fekete kocsi és a Prowler után, még az ál-Belinda előtt megjelenik Dr. Robbins. De ha ezek összefüggnek – és a 27. szabály szerint más eshetőség nincs –, hogyan függnek össze?

A teszt. Ez a kapocs. Mi van, ha az eredményére valaki más is felfigyelt? Valaki, akinek a figyelme közel sem olyan ártalmatlan, mint a Központé.

Mi van, ha a teszt következménye, ami anyuval történt?

Will furcsa zajra lett figyelmes. Halk volt, kaparászásféle. Valami közeledett felé az aljnövényzetben, ahol nemrég azt a szokatlan fényt látta. A fény már eltűnt. Gallyak ropogtak – nyilván egy szarvas közeleg. Errefelé gyakran előfordultak szarvasok. De aztán zizegés hallatszott az út túloldaláról is. Egyre hangosabb zizegés.

A fiú megtorpant. A ropogás is abbamaradt. Amikor Will ismét futásnak eredt, a hang is újra hallhatóvá vált, és lépést tartott vele.

Milyen állat viselkedik így?

Megint megállt, de most a mozgás mindkét oldalon folytatódott, és egyre közelebb ért az ösvényhez. Pumák? Nem valószínű. Ugyan őshonosak a környéken, de szinte sosem mutatkoznak. Ráadásul magányos vadászok.

Morgást hallott.

Sakálok. Most már biztos. Látta a mozgást a bokrok között. Mindkét oldalon rázkódtak az ágak, ahogy a falka körülvette a fiút.

A szél megfordult, és undorító szagot hozott magával: égett gumi vagy szőr és záptojás keverékét. Ezekből az állatokból árad ez a bűz? Will felkapott egy vaskos ágat az út széléről. A lejtő alján meglátott egy tisztást, ahol egy földcsuszamlás következtében a bozótos mellett egy kis domb jött létre.

Bénultan figyelte, ahogy a sárban nyomok jelennek meg. Kör alakúak voltak, mint egy-egy gomb. Sormintaszerűen tűntek elő: először kettő, aztán egy, aztán megint kettő, majd megint egy. Köztük szünet. Mintha csak egy fényképállvány közeledett volna. Egy láthatatlan fényképállvány.

Újra felhangzott a morgás az út mindkét oldalán. Valami halk halandzsát is ki lehetett venni a morgások közt. Volt ritmusa meg hangsúlya. Egészen úgy hangzott, mint valami ismeretlen nyelv.

Jeges rémület szorította össze Will gyomrát. Lefelé csak egy út vezet, és ha ezek az izék elvágják előlem…

Sarkon fordult, és futásnak eredt. Megpróbált lejutni a lejtőn. Egy pillanat múlva hallotta, hogy vad vonyítás közepette utánavetik magukat. Közeledett a hegygerinc végéhez, amikor egy hatalmas árnyék átugrott a feje fölött, és közvetlenül előtte állt meg. Will nem változtatott a tempóján, úgy hadonászott az ággal, amilyen erősen csak tudott. Az ág eltört, amikor nekiütődött valami láthatatlan dolognak, ami fájdalmában felüvöltött.

Az ütközéstől Will kiesett a ritmusból. Elesett, de nem maradt a földön, hanem pördült egyet, és felpattant. Már rohant is tovább. Bármi is volt az a láthatatlan rémálom, amit eltalált, a sarkában lihegett. A levegő hullámzott. Valami éles dolog elkapta Will pulóverét, és végigkarcolta a hátát. Tüzes fájdalom söpört végig rajta, és még gyorsabb futásra ösztökélte a lejtős, kanyargós úton.

Egyre nehezebben látott. Hallotta, hogy még mindig követik, de kicsit lemaradtak. Tovább akarta növelni az előnyét, ezért lassítás nélkül érkezett a következő kanyarba. Letette a bal lábát jobbra kanyarodás előtt, és sárba lépett. Megcsúszott, elveszítette az egyensúlyát, elesett, és…

Bumm. Elesett. A bal oldalára érkezett, megpördült, és kitette a kezét, hogy azzal fékezzen. A kanyar külső szélén állt meg. Kis híján hat métert zuhant a semmibe.

Talpra küzdötte magát, és továbbsántikált. Hátborzongató ugatást hallott a háta mögül, valami horkantott és szuszogott. Azok a szörnyetegek már harminc méteren belül jártak, és gyorsan közeledtek. Még legalább fél kilométerre volt az út végétől. Biztos lehetett benne, hogy nem fog eljutni odáig, annál előbb kapják el.

Vakító fény hasított az éjszakába. Fülsiketítő zúgás hallatszott, és egy pár fehér fényszóró tűnt fel az úton. Egyenesen Will felé tartott a kocsi, csak úgy csikorogtak a kerekei. A fekete autó közeledik? Fogalma sem volt.

Félreugrott, amikor a kocsi elhúzott mellette. A motor felforrósította maga körül a levegőt. Will égett gumi szagát érezte. A kocsi irányt váltott, és lefékezett mögötte. De nem a kalapos kocsija volt. Will alig látott a vakító fénytől, de azért ki tudta venni a Prowler fekete körvonalát. Ezt a kocsit látta a kávézónál, és most benne ült a sofőr.

A dupla kipufogóból láng tört elő, fülsüketítő volt a süvítése. A Willt üldöző lények egyenesen belefutottak a tűzbe. Az üvöltésük visszataszítóan magas vinnyogássá torzult. Tekergő alakok hánykolódtak a lángok közt.

A kocsi Will mellé perdült.

– Befelé! – mordult rá a sofőr. Ezt a hangot hallotta a fejében reggel a kávézónál.

Will a hátsó ülésre vetődött, és már suhantak is lefelé a lejtőn. Visszanézett, és még látta, ahogy az égő alakok leugranak a szikláról, és tüzes cigánykereket hánynak, mielőtt eltűnnek a szakadékban.

A kocsi áthajtott a nyitott kapun az ösvény alján, és pillanatokon belül elérte a síkságot. Will lebukott, miközben a sofőr éles kanyarokat vett be hihetetlen sebességgel. A férfi a kormány fölé görnyedt, és az utcai lámpák fényénél Will meglátott egy nagy, kerek foltot a bőrkabátja hátán. Három kép volt benne és szavak is, de nem tudta kivenni őket.

Aztán egy sötét ponton a Prowler lefékezett.

– Kifelé! – utasította a sofőr.

Will kipattant a kocsiból, és elhátrált tőle. A férfi árnyékban maradt, mozdulatlanul bámulta a fiút a fekete pilótaszemüveg mögül. Ápolt megjelenése és nyugodtsága erőszakot sejtetett.

– Mik voltak azok az izék? – kérdezte Will.

– Nem akarod tudni – érkezett a válasz.

– De…

– Fogd be! Biztos nagy spílernek tartod magad, de ha nem akarsz idő előtt megmurdelni, legközelebb ne legyél ilyen dőre!

Will továbbra sem tudta megfejteni, milyen akcentussal beszél a férfi. Pengeélesek voltak a szavai.

– Elnézést – mondta. – Ebből egy szót sem értettem.

A sofőr előrehajolt. Megvilágította a lámpa, és még a szemüvegét is levette. Vastag, fekete szemöldöke volt, és olyan átható tekintete, akár egy ragadozónak. Meg sebhelye. Sok sebhelye.

Felemelte a jobb mutatóujját.

– Ez egy – mondta.

Aztán a gázra taposott, és a Prowler eltűnt a sarkon. A motor bőgését gyorsan elnyelte az éjszaka.

Will körülnézett. Tíz méterre állt a házuk hátsó ajtajától. Egy nyitott ablakon zene szűrődött ki, és egy régimódi hangszerelésű női hang ezt énekelte:

Erdő szélén házikó,

Ablakában nagyanyó,

Lám egy nyuszi ott robog,

Az ajtaján bekopog.

Kérlek, segíts énrajtam,

A vadász a nyomomban!

Gyere, nyuszi, sose félj,

Megleszünk itt kettecskén!

APU HAZAÉR

Will kilesett a ház mögül: a fekete kocsik eltűntek.

Belopakodott a hátsó ajtón. Valaki volt a konyhában. Megérezte édesanyja parfümje és a sülő süti illatát. Végigosont az előszobán, és bepillantott a konyhába.

„Belinda” fel és alá járkált, kezében a mobilja. Felemelte a másik kezét, a tarkójához ért, és összerándult, mintha fájna neki.

Végül olyan monoton hangon szólt a telefonba, hogy Will alig ismert rá: – Nem jött vissza… Nem tudom, hová ment… igen, majd szólok, ha vissza…

Will elhátrált az ajtótól. Rálépett egy nyikorgó parkettalécre, aztán, amikor megpróbálta kikerülni, nekiment a falnak.

– Will, drágám! – szólalt meg a nő. – Te vagy az? Megjöttél?

Francba.

– Szia! – köszönt, miközben kinyitotta a hátsó ajtót, mintha csak most lépett volna be rajta.

– Gyere a konyhába! Sütöttem sütit!

– Egy pillanat. Sáros a cipőm.

El szeretett volna rohanni, de tudta, hogy apu hamarosan hazaér. Nem akart az anyja szeme elé kerülni, és attól a hülye daltól nem bírt tisztán gondolkodni. Becsapta az ajtót, és a nappaliba ment, ahonnan a zenét hallotta.

A régi lemezjátszó mellett ott volt apja értékes lemezgyűjteménye: volt köztük LP és 45-ös, mind papírtokban. A szülei életének zenéje. Ezt a zenét jobban ismerte, mint a saját generációjáét.

#78: A KLASSZIKUSOK NEM VÉLETLENÜL KLASSZIKUSOK, HANEM AZÉRT, MERT KLASSZISOK.

Kérlek, segíts én rajtam,

A vadász a nyomomban!

Gyere, nyuszi, sose félj,

Megleszünk itt kettecskén!

Will levette a tűt a lemezről. A hangszóró pattant. „Belinda” bejött a szobába.

– Imádod ezt a dalt – mondta.

– Már vagy száz éve nem hallottam – vágott vissza Will. – Hátborzongató.

– Gyerekkorodban folyton ezt hallgattad…

– Most nincs hozzá kedvem.

– De hát imádtad…

– Igen, imádtam – vágott a szavába Will. – És utáltad, hogy újra és újra meghallgattam.

A nőnek szeme sem rebbent, a mosoly sem olvadt le az arcáról. Egy tál sütit és egy pohár tejet nyújtott a fiú felé.

– Zabpelyhes-mazsolás – közölte.

Will a tejet bámulta. Vajon csak a szeme káprázik, vagy ez tényleg halványzölden világít?

„Belinda” nem húzta vissza a kezét. Will végül elfogadta a tejet, és egy kekszet is elvett. Bízott benne, hogy nem kell a nő szeme láttára megennie.

– Hol jártál? – kérdezte a nő.

– Futottam.

– Úgy látom, elestél. Megsérültél?

– Jól vagyok.

– Gyere, segíts főzni!

A fiú bekísérte a konyhába, és nagyon igyekezett nem sántítani. Kettétörte a kekszet, és az egyik felét a tej jó részével együtt az esernyőtartóba zúdította, majd úgy tett, mintha éppen rágna. A nő a tűzhelynél állt, és fazekakban kavargatta az ételt. Az egyikből gőzoszlop emelkedett fel. Dr. Robbins paksamétája ott volt, ahol Will hagyta, a laptop mellett.

– Milyen a süti? – kérdezte a nő.

– Finom – mutatta fel a fiú a maradékot.

– Átnézted az iskola anyagát?

Amíg Will nem volt otthon, kipakolta a csomagot: az elektronikus brosúrát, az iskola történelméről szóló kis füzetet, az űrlapokat.

– Nagyjából – felelte Will.

– És mi a véleményed?

A fiú iPhone-ja megszólalt. Előtúrta a zsebéből, és bekapcsolta. Egy számára ismeretlen alkalmazás ugrott fel a bejelentkező képernyőn: egy lúdtoll egy régimódi pergamenen. Alatta a cím: UNIVERZÁLIS FORDÍTÓ.

Ez meg hogy került ide?

– Elég érdekes – válaszolta.

– Meg kell mondanom, aggaszt, hogy bentlakásos iskola. Az ország másik felén van. Mikor találkoznánk? Érted, hogy értem, bogaram?

Will mellé lépett, és levette a fölső polcról a tésztát. Egy pillanatra félrelibbent a haja, és a fia megpillantott egy gombszerű húscsomót a tarkóján, közvetlenül a bal füle mögött. Élénkebb színe volt, mint a bőrének, úgy nézett ki, mint valami friss seb vagy egy elfertőződött rovarcsípés. És lüktetett.

Mi a jó franc?

Amikor a nő visszafordult felé, Will elkapta a tekintetét, és próbálta palástolni félelmét. Felkapta a laptopot és a paksamétát az asztalról.

– Van még időm egy gyors zuhanyra?

– Tizenkét perc – felelt a nő, miután ellenőrizte az óráját.

Aztán az egész doboz spagettit belezúdította a forró vízbe. A kiálló végeket egy fakanállal nyomkodta le.

Anyu mindig félbetöri a tésztát, mielőtt beledobja a vízbe.

– Sietek.

Felrohant a lépcsőn, pedig leginkább ahhoz lett volna kedve, hogy olyan gyorsan rohanjon el a háztól, ahogy csak a lába bírja.

#5: NE BÍZZ SENKIBEN!

Kihajította a fél kekszet az ablakon, és halkan behúzta maga mögött a szobája ajtaját. Nem volt rajta zár, úgyhogy fogta a székét, és azzal támasztotta ki a kilincset. Elindította a telefonon a stopperóra alkalmazást, majd letette az ágyra. Tizenegy perc.

Bement a fürdőbe, és megnyitotta a vizet a zuhanyfülkében, hogy a nő hallja a csőben a zubogást. Levette a pólóját és a melegítőnadrágot, és megnézte a horzsolást a csípőjén. Piros volt, de nem tűnt vészesnek. Járt már ennél rosszabbul is. Egy mosdókendővel megtisztította, és sebfertőtlenítőt kent rá. Viszont a hátán a karmolás begyulladt, és elég rosszul festett. Arra is öntött egy kis fertőtlenítőt. Annyira csípte, hogy eltorzult az arca a fájdalomtól, és meg kellett kapaszkodnia a mosdókagylóban. Amikor visszament a szobába, kinézett az ablakon az utcafrontra. Sehol semmi.

Tiszta melegítőt vett fel. Fogta az iPhone-t, és az új alkalmazásra kattintott. A következő pillanatban az „univerzális fordító” egy új, szürke lapon megnyílt. Se menü, se használati utasítás.

Bejelentkezett a laptopba, és megnyitotta a postafiókját. Várt rá egy új üzenet aputól. Reggel 8.18-kor küldték, de csak most érkezett meg. Rákattintott. Az üzenet megnyílt: üres volt. Semmiféle szöveget nem látott. De volt hozzá egy csatolmány. Lementette a gépre. Egy videófájl volt, ám többszöri kattintásra sem nyílt meg. Hat perc.

Minden programot kipróbált, ami csak videó lejátszására való. Semmi sem segített. Aztán megakadt a szeme az e-mail tárgyán: Fordított. Áttöltötte az Univerzális Fordítót a telefonról a gépre. Ezúttal egy legördülő menü jelent meg a képernyőn. Két lehetőséget kínált: Fordít és Töröl. Egy videólejátszó program nyílt meg, és a háromszög alakú PLAY gomb is beúszott. A videó elindult.

Egy egyszerű hotelszoba volt a helyszín, amit Will egy laptop beépített kameráján keresztül látott. Egy jellegtelen csendélet lógott a falon, és a képernyő bal oldalán látni lehetett az ablak egy részét is. Reggeli napsütés.

– Will!

Apu hangja. Egy pillanat múlva Jordan West leült a kamera elé. Will szívéről nagy kő esett le, amiért láthatta az apját. De nem sokáig tartott a megkönnyebbülés. Apu arca és tréningruhája izzadságban úszott, mint egy kemény futóedzés után. Drótkeretes szemüvege bepárásodott. Levette, úgy törölgette. Tekintetéből nemcsak fáradtság vagy sürgetés áradt, hanem rettegés.

– Jól figyelj rám, Will! – mondta. – A 209-es szobában vagyok a Hyatt Regency Hotelben.

Ekkor a kamera elé tartott egy San Franciscó-i újságot, és a jobb felső sarokban olvasható dátumra bökött. Remegett a keze.

Megmutatja a mai dátumot. November 7., kedd. Apu most a telefonját is megmutatta: reggel 8.17. Hogy pontosan tudjam, mikor készült a felvétel.

Jordan közelebb hajolt, és halkan, fegyelmezetten beszélt.

– Fiam, akármibe lefogadom, hogy ezt csak te tudod megnyitni. Nagyon bízom benned. Az alapján, amit az előbb láttam, nem sok időm van, és mire ezt megkapod, neked sem lesz. Tudom, milyen furán és ijesztően hangzik ez, Will. Elsősorban azt kell tudnod, hogy nem a te hibád, ami történt, vagy történhet. Te egyáltalán nem tehetsz róla. A mi hibánk. És az a gondolat, hogy valamely tettünk fájdalmat vagy szomorúságot okozhat neked, a legrosszabb érzés, amit anyád és én valaha megtapasztaltunk.

Willen eluralkodott a pánik.

– Mindig azt reméltük, hogy ez a nap sosem jön el. Megtettük, amit csak tudtunk, hogy ezt elkerüljük. Mindent megpróbáltunk, ami módunkban állt, hogy felkészítsünk arra, ha esetleg mégis megtörténne. Egy napon majd megérted, és megbocsájtod, hogy sosem mondtuk el…

Egy rémületes robaj rázta meg a képernyőt. Will is összerezzent, akár csak az apja. Jordan West balra nézett, és közben a kamera remegett: valami hatalmas tárgy csapódott az ajtónak. Aztán újra a kamerába nézett, a szemében látszott a kétségbeesés.

– Édes fiam – mondta remegő hangon. – Az életünknél is jobban szeretünk. Örökkön örökké. Senkinek ne beszélj erről, se a családról, bárkinek mondják is magukat. Higgy nekem, ezek semmitől sem riadnak vissza. Legyél olyan, amilyen szerintem vagy. Használd a szabályokat és mindazt, amit tanítottunk neked. Ösztön, kiképzés, fegyelem, ne fogd vissza magad! Fuss olyan messzire és olyan gyorsan, ahogy csak tudsz! Tedd, amit tenned kell, hogy életben maradj! Eljövök érted. Nem tudom, mikor, de esküszöm, hogy a pokol kapuját is ledöntöm, ha azon múlik…

Egy újabb robbanás következtében a kép szemcséssé vált, és sistergés hallatszott. A hotelszoba megtelt porral és törmelékkel. A kép elfordult, mert a laptop elrepült, és furcsa szögben állapodott meg a padlón. Will az ablakot figyelte, amit még a felvétel elején vett észre, de a kamera nem arra nézett. Nem túl messze egy magas, különálló felhőkarcoló szelte át vízszintesen az ablakot: a Transamerica Piramis. San Francisco. A videó helyett most vízszintes vonalakat lehetett látni. Sötét alakok jöttek be a képbe. Valaki elhúzta a függönyt, aztán egy kéz nyúlt a billentyűzet felé. Apu keze. Lenyomta a billentyűt, ami csatolta a videót az üzenethez, aztán elküldte az e-mailt.

A képernyő elsötétült.

– Apu! Úristen! Úristen!

Csak nehogy bántsák, könyörgök, csak ne bántsák, könyörgök, ne essen baja!

A döbbenettől mozdulni sem bírt. Megpillantotta a posztert a falon. SZEDD ÖSSZE A GONDOLATAIDAT!

Figyelj! Bármi történt is, tenned kell, amit mondott. Ahogy tanította: racionálisan, szisztematikusan, kitartóan. Most azonnal.

Kezdjük a megfelelő kérdéssel: Mikor történt ez az egész?

November 7-én, kedden, reggel 8.17-kor. Amikor én törin voltam. Apu az utolsó igazi SMS-t még az előtt küldte, hogy beértem a suliba: FUSS, WILL! MEG NE ÁLLJ! Ami később érkezett, azt vagy kényszer hatására írta, vagy azok küldték, akiket apu szobájában láttam. Együtt dolgoznak azokkal, akik egész nap üldöztek. Akik anyut bántották.

De miért? Mit akarhatnak tőlünk?

A szeme sarkából mozgást látott az ablakban. Felkapta a levélnehezéket az asztaláról. Még a születésnapjára kapta. Egyetlen szót gravíroztak bele: VERITAS. Meglóbálta és elhajította. A nehezék betörte az ablakot, és eltalált valamit, ami lefordult a tetőről.

Will az ablakhoz rohant. A cserepeken ott feküdt a fényben a kis örvös rigó. Egyszer-kétszer megrándult, aztán nem mozdult többet. Will szíve összefacsarodott a látványtól. Kinyitotta az ablakot, tenyerébe vette a még meleg madárkát, és behozta a szobájába.

A madár mellkasából füst szállt fel. Csípős szaga volt, mint amikor valami elektromos eszköz ég. Közelebbről megnézve Willnek feltűnt egy kis egyenetlenség a madár tollazata alatt, egy illeszték. Innen áramlott ki a füst.

A fiú fogta a bicskáját, kinyitotta a pengét, és az illesztéshez nyomta, mígnem az megadta magát. Egy apró, fekete, formátlan valami – árnyékféle – repült ki az egyre szélesedő résen. Will hátrahőkölt. Az árny megfordult és eltűnt.

A fiú szétfeszegette a nyílást. Belül nem talált se húst, se vért, se inakat, se csontokat. Csak vezetékeket és áramköröket. A madár valami összetett gép volt. És hideg, élettelen szeme nagyon emlékeztetett egy kamera lencséjére…

Kopogtattak, és elfordult a kilincs.

– Will, jól vagy? – kérdezte odakintről Belinda. – Mintha valami összetört volna.

– Leejtettem egy poharat – felelte Will. Mozdulatlanul állt, várta, mikor nyílik meg annyira az ajtó, hogy kiderüljön, kitámasztotta a kilincset. – Csak takarítok.

A nő hallgatott.

– Hát, ha jól vagy… Azért vigyázz magadra! Kész a vacsora.

Will fülelt, amíg a nő le nem ért a lépcsőn, aztán hozott egy törölközőt a fürdőből, és belecsavarta a madarat. Amikor belépett a szobájába, hallotta, hogy megáll egy kocsi a ház előtt. Az utcafrontra néző ablakon át meglátta az ismerős autó fényszóróit.

Apu kocsija volt, de a videó után elképzelni sem tudta, ki vezetheti.

Ezzel el is dőlt a kérdés. Számtalanszor gyakorolták a családi akciótervet: két percen belül eldobni mindent, és menekülni. Will behajigálta az elsősegély-felszerelését a hátizsákjába, aztán előkereste a sporttáskát. Belehajította a hátizsákot meg néhány ruháját: farmert, pólót, a legjobb pulcsiját, egy pufidzsekit, alsógatyákat, zoknikat. Az iPhone-t, az iPodot, a MacBookot, a töltőket, a napszemüvegét és a törölközőbe rejtett madarat is eltette. Legfelülre a szülei esküvői képét helyezte. Magához vett száznegyvenhárom dollárt – ez volt a vésztartaléka – az asztal titkos rekeszéből, és elpakolta a bicskáját is.

#77: A SVÁJCI HADSEREG NEM SOKAT ÉR, DE SOSE INDULJ EL OTTHONRÓL A BICSKÁJUK NÉLKÜL!

Elrakta a viharvert, fekete fedelű füzetet is. Az évek során ebbe írta fel apu szabályait. Kivette a paksamétából Lillian Robbins névjegykártyáját, memorizálta a telefonszámát, aztán a kártyát becsúsztatta a pénztárcájába. A teljes paksamétát betuszkolta a táskába a pénztárcájával, a füzetével és a személyi igazolványával együtt, majd becipzárazta a táskát.

Az utcafronti ablak mellett guggolt, amikor apja régi Volvója leparkolt a ház előtt. Az utasoldali és a hátsó ajtó kinyílt, és három fekete kalapos ember szállt ki. A vezetőoldali ajtón Jordan West lépett ki. A fekete kalaposok körülvették. Szemügyre vette a házat.

Vajon ez most tényleg apu, vagy neki is van egy sebhely a nyakán, mint anyunak?

Will végignézte, ahogy az egyik férfi elővesz egy szénszálas tartályt, amilyet reggel is látott a fekete kocsi ablakában. Egy másik férfi a ház felé taszigálta apját. Jordan megfordult, és meglökte a pasit. Will ebből ösztönösen tudta, hogy tényleg az apját látja. Csak együttműködik velük, mert azt mondták neki, én is itt vagyok. Akármit csináltak is anyuval, őt egyelőre nem bántották.

Will öt másodpercet szánt arra, hogy körülnézzen a szobájában. Megnézett minden tárgyat, amit annyira szeretett, hogy tizenöt éven át megtartotta.

Ne feledd, mit mondott apu: „Eljövök érted.”

Kénytelen volt elhinni. Csendesen a betört ablakhoz lépett. Amikor hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó, a vállára vette a sporttáskát, és kimászott a tetőre.

Tedd, amit tenned kell, hogy életben maradj!

Leereszkedett az ereszcsatornán. Igyekezett távol tartani magát az ablakoktól, és csendesen megérkezni a talajra. Úgy számolta, legfeljebb három perce lehet, mielőtt az idegenek felérnek az emeletre, és betörik a szobája ajtaját.

SHANGRI-LA ELHAGYÁSA

Ki a hátsó kapun az útra, és Willt elnyelte a sötétség. Elindította a stoppert, és a város felé vette az irányt. Semmi nem állta útját. Gyorsabban futott, mint reggel. Mint eddig bármikor. Őrült erős motiváció, hogy az életedért futsz.

Három percem van előnyt szerezni.

#2: MINDIG AZ AKTUÁLIS FELADATRA KONCENTRÁLJ!

Kocsiba fognak szállni, és a keresésére indulnak. Ha nem találják meg, Belinda még mindig bejelentheti az eltűnését. Eltűnt gyerek? Már kint is van a katonaság, a tengerészet, a légierő, a tengerészgyalogság, valamint a helyi rendőrség. Még akár a völgyből kivezető két utat is lezárhatják. Vajon mennyi idő maradt addig?

Legfeljebb fél óra. Ennyi idő alatt gyalogosan elérheti a nyugati kijáratot, de ha a szabad ég alatt marad, elfogják. Ám ezek az emberek nem ismerik őt, és ebből előnyt kovácsolhat. Fogalmuk sem lehet – és talán ezen a ponton még neki magának sem –, milyen találékony és elszánt tud lenni Will West.

Bízz az ösztöneidben és a kiképzésedben! Ne fogd vissza magad!

Leengedte válláról a táskát, és elővette az iPhone-t, de közben egy pillanatra sem állt meg. Tárcsázta a számot, amit nemrég memorizált. A