A Hagyaték

Bedő Éva

A Hagyaték

A Hallgatás ideje

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

Első fejezet – Alexander kómában

Alexander egy kórházi ágyon feküdt. Kómában. Életében először került olyan helyzetbe, amikor nem ő tartotta kezében az események gyeplőjét — hanem őt kellett irányítani. Soha nem volt beteg. Még a náthát és a megfázást is mindig gond nélkül átvészelte. De most a teste mást mondott. Az évek alatt felhalmozódott fáradtság, az összes álmatlan éjszaka, amelyet egyszerűen a szőnyeg alá sepert — most hirtelen pihenést követeltek. A testének olyan volt ez, mintha egy gépet kihúztak volna a konnektorból, elvágva az áramforrástól.

Nem volt halott; a lelke még ott volt vele — de minden úgy hatott, mintha két világ között lebegne. Tisztán hallott mindent. — a hangok mintha valahonnan messziről jöttek volna — Barbara sikoltozása, Péter kétségbeesett szavai, majd mintha szinte láthatta volna őket, az orvosok, akik az életéért küzdöttek. Amikor újraélesztették, olyan volt, mintha egy láthatatlan kéz nyúlt volna ki és rántotta volna vissza a lelkét a testébe.

Abban az első pillanatban, amikor összeesett, csak a lányai arcát látta — és ott, mellettük, Katalin mosolyát. Talán csak ez a három arc tartotta vissza attól, hogy búcsút vegyen a földi élettől. Hatalmas életakarat volt benne. Élni akart — a lányaiért, a szerelméért, azért a csendért, amely majd akkor következik, ha véget vet ennek a kettős életnek. Szerette volna napvilágra hozni az igazságot, de Barbara annyira kizökkentette önmagából, hogy a szíve megállt, épp abban a pillanatban. Tudta persze, hogy ez az utolsó szembesítés nem lesz olyan egyszerű, ahogyan elsőre elképzelte — de erre nem számított.

A kórterem csendje, a gépek egyenletes pittyegése — ezek voltak az egyetlen hangok, amelyeket valahonnan messziről érzékelt. A lelke még érezte, hogy van itt befejezetlen dolga a Földön, hogy még élni akar. Csak a szíve volt az, amely a vita hevében hirtelen pihenést követelt.

János és György az apjuk ágya mellett álltak, tanácstalanul. Soha nem kerültek még ilyen helyzetbe; semmi és senki nem készítette fel őket erre. János egy széket húzott az ágy mellé és megfogta apja kezét. György szinte megkövülten állt — de abban a pillanatban valami féleleméhez hasonló érzés futott át rajta. Azon a határon volt, hogy rádöbbenjen: az a férfi, akitől jövedelmük nagy részét kapták mindezeken az éveken át, most mozdulatlanul fekszik előtte, csövekhez kötözve, és senki sem tudta, mi fog következni. Letérdelt, megfogta apja másik kezét, és hangos, zokogó sírásban tört ki.

— Apa! Apa, gyere vissza hozzánk! Nem hagyhatsz itt minket! Élned kell! — kiáltotta.

— Hagyd — szólt János fivére. — Magához fog térni. Csak idő kell neki. — Szünetet tartott. — Felhívtam Andrást és elmondtam neki mindent. Hamarosan itt kell lennie.

— Mindannyiunknak itt kellene lennünk! Anyának mindenekelőtt! Miért nem jött el? — követelte György.

— Láttad — teljesen elveszettnek tűnt. Jobb, ha most nincs itt — felelte János, megpróbálva csillapítani a helyzetet.

Közben megérkezett András. Abban a pillanatban, ahogy János elmondta neki, mi történt az apjukkal, kétségbeesés öntötte el, mint egy hideg hullám. Mi van, ha a szíve nem bírja tovább? Mi lesz a lányokkal? Katalinnal — egy nővel, akit igazán nem ismert, mégis valahogy közel érzett magához? Mindent otthagyott és egyenesen a kórházba sietett, amint meghallotta a hírt.

— Sziasztok — szólt, belépve a szobába. — Hogy van? Mit mondtak az orvosok?

— Látod te is, hogy van — felelte György, megtörölve a szemét.

— Szia, András — köszöntötte legfiatalabb fivérét János. — Az orvos azt mondta, szívrohamot kapott. Sikerült visszahozni a túlvilág széléről, de kómában van. Nem tudják, meddig fog tartani. Már az is csoda, hogy visszajött. Lehet napok, hetek, hónapok — senki sem tudja. Anya otthon van; teljesen zavarodottnak tűnik. Mi most hazamegyünk — ha akarod, maradhatsz még egy kicsit. Már nincs itt mit tenni.

— Van mit tenni — felelte András. — Valakinek beszélnie kellene hozzá.

— És azt hiszed, hogy hall téged? — gúnyolódott János. — Te meg honnan tudnád?

— Olvastam, hogy a kómában lévő emberek hallják, ha valaki beszél hozzájuk — válaszolta András. — De te ezt úgysem értenéd. — Leült apja mellé. — Menjetek csak, mindketten. Én most érkeztem, úgyhogy maradok még egy kicsit.

— Beszélj hozzá, amennyit csak akarsz — bármiről is akarsz. Mintha ti ketten valaha is sokat töltöttetek volna együtt — vágott vissza János gúnyosan — de György megragadta fivére karját és kivezette a szobából.

András egyedül maradt az apjával. Megfogta a kezét — azt az erős kezet, amely egy egész vállalkozásbirodalom felépített, amely nemcsak megélhetést, hanem jövőt adott az egész családjuknak. És most az a kéz mozdulatlanul pihent.

A következő reggelen

András korán reggel ment be a kórházba, mintha egy csodát várt volna. Azt remélte, hogy az apja mosolyogva fogja fogadni, és majd ketten elbeszélgetnek mindenről. De sajnos nem éppen így történt. Alexander még mindig kómában volt.

András arra gondolt, amit az apja kért tőle. Kivette a telefonját és felhívta apja ügyvédjét.

— Jó reggelt, Fekete úr. András Kovács vagyok — Kovács Alexander fia.

— Szervusz, fiam — bocsáss meg, hogy tegezlek, de lehetnél a saját fiam is. Miért hívsz? Remélem, nem történt valami az apáddal? — Fekete úr hangja óvatos volt.

— Sajnos igen, uram. Apámnak újabb szívrohamot kapott a tegnap este. Az orvosoknak sikerült visszahozni, de kómában van a kórházban. Mielőtt megbetegedett, megkért, hogy ha valami történne vele, hívjam fel önt — azt mondta, tudni fogja, mit kell tenni. Most a kórházban vagyok.

— Istenem. Annyira féltem, hogy ez fog történni. De hála Istennek, él! Alexander erős ember — élni akar. Előbb-utóbb magához tér. — Szünet. — Köszönöm, hogy szóltál, fiam. Egyenesen a Jégpalotába megyek és átadom Alexander üzenetét.

— Köszönöm, uram, hogy mindvégig apám mellett állt — mondta András halkan.

— Ez csak természetes, fiam! Ő nemcsak a legjobb ügyfelem — a legkedvesebb barátom is. Isten áldjon. — Rövid szünet. — És András — készülj fel mindenre, mert az anyád egy nehéz eset.

— Tudom, uram. De ön ennél sokkal rosszabbal is megbirkózott. Bízom benne, hogy megoldja.

András letette a telefont. Hosszú pillanatokig csendben ült, apja arcát bámulva, mintha választ várna.

— Apa — szólalt meg végül, halkan. — Katalint egyelőre nem keresem meg. Talán néhány nap múlva magadhoz térsz, és Te maga mondod el neki. Megyek most — látni akarom, mi történik otthon, amikor megérkezik az ügyvéd. Holnap visszajövök és mindent elmesélek. — Felállt, és egy pillanatra gyengéden ráfektette a kezét az apja kezére. — Pihenj most.

A fiatalember nehéz szívvel, de elment. Saját szemével akarta látni, hogyan reagál az anyja és a fivérei arra az üzenetre, amelyet Fekete úr készült átadni. Nem tudta pontosan, mit fog ez tartalmazni — de érezte. Mivel a kórház nem volt messze a szülői háztól, az ügyvéd előtt érkezett meg. Nem ment be köszönni; a kertben állt meg. Az egész jelenetet az árnyékból figyelte, mintha ott sem lenne.

Fekete úr nem sokkal később érkezett meg. Egy bólintás után András a bejárat felé mutatta — de jelezte, hogy ő maga kint marad. Az inas szólt Barbarának, hogy Kovács úr ügyvédje keresi.

— Semmiféle ügyvéd nem kell nekem! És ma senki sem érdekel! — zokogta, kitűnően teljesítve — de addigra Fekete úr már belépett a szobába.

— Jó napot, asszonyom. Nem azért jöttem, mert önnek ügyvédre van szüksége — azért jöttem, mert kedves férje megkért rá. Üzenetet szeretett volna átadatni.

— De hát akkor Alexander magához tért? Miért nem értesítette a kórház? — csattant fel Barbara.

— Nem, asszonyom — Alexander nem tért magához. Még mindig kómában van, amennyire legfrissebb értesüléseim megerősítik. De amikor még jól volt, felkeresett engem, és megkért, hogy ha valami történne vele, jöjjek ide és adjak át néhány üzenetet.

— És mik azok az üzenetek? Legyen szíves rövid lenni — a tegnap kimerítő volt. Éppen az utazási irodámmal beszéltem, és szeretnék lefoglalni egy kéthetes nyaralást. Azt is szeretném, ha a nappali bútorait kicserélnék — mondta Barbara, a körmeit vizsgálgatva.

— Határozottan azt tanácsolom, hogy egyelőre ne menjen sehová, és ne tegyen jelentős vásárlásokat, asszonyom. Pontosan ezért vagyok itt. Alexander megkért, hogy adjam át az üzenetét.

— Bocsánatot kérek — mi köze önnek ahhoz, hogy mit teszek? Ki ön, hogy megmondja, mi történjen ebben a házban? Tudja egyáltalán, ki vagyok én? — Barbara hangja gyorsan emelkedett egy visítás irányába.

— Nagyon jól tudom, ki ön, asszonyom — felelte Fekete úr csendes nyugalommal, bár hangjába acélos hang vegyült. — Barátomtól, Alexandertól az évek során sokat hallottam önről. Pontosan tudom, ki ön. És éppen ezért most röviden és egyenesen átadom barátom üzenetét. — Egyenesebben ült a székben. — Amíg Alex kórházban van, nincs helye szükségtelen kiadásoknak. A következmények súlyosak lehetnek. Csak az alapvető, mindennapi szükségletek — semmi más. Ön itthon marad, asszonyom. Semmiféle nyaralás. És ha megbocsát — ott lenne a helye most Alexander kórházi ágya mellett. Milyen asszony ön? Alexander egyedül fekszik egy kórházban, és ön nyaralást tervez? Ez így helyes Ön szerint?

— És pontosan mit kellene ott csinálnom? Az orvosok mindent intéznek. Nem szeretem a kórházakat. Majd elmegyek, ha kedvem lesz. — szólt Barbara élesen. — És mit ért az alatt, hogy ne költsek? Ha Alexander meghal, minden engem illet — nem igaz?

— Anya! — ugrott talpra Péter. — Apa még él!

Fekete úr felállt a székéből. — Nem azért jöttem, hogy az örökséget megtárgyaljam önnel, asszonyom. Kizárólag azért jöttem, hogy átadjam az imént közölt üzenetet. Tehát még egyszer mondom: ne költsön. Most ne. — Kimért bólintással búcsúzott. — Jó napot kívánok mindannyiuknak.

Otthagyta a megdöbbent asszonyt a szoba közepén.

— Micsoda modortalan ember! Ne költsek, azt mondta! Mi köze az én pénzemhez? — morogta Barbara, arca kipirulva.

— Anya. — Péter hangja halk volt, de határozott. — Hallottad, mit mondott az ügyvéd. Nem mész sehová, amíg apa kórházban van. És nem veszünk új ebédlőbútort. A miénk tökéletesen megfelel — az elmúlt néhány évben már kétszer kicserélted.

— De drágám! A trendek változnak! Meg kell tartanunk a színvonalunkat!

— A színvonalunkat! — bámult rá Péter. — Szedd össze magad, anya. Fekete úrnak igaza volt. Most a helyed a kórházban van — nem kell nyaralást tervezz. Egyszerűen nem értem, hogyan lehetsz ilyen szívtelen.

— Szívtelen? Én? Ugyan miért mennék a kórházba? Mindannyian tudjátok, hogy utálom a kórházakat. Az orvosok gondozzák — nincs ott mit tennem.

— Természetesen. — Most János szólalt meg, és hangjában valami nehézség volt, amelyet már régóta magában hordozott. — Jellemző. Te vagy a Jégpalota királynője — legalábbis te így véled. Csak most kezdelek igazán látni téged, anya. Évekig mintha fátyol borította volna a szemeimet. Apa mindent felépített — te pedig azzal viszonzoztad, hogy semminek kezelted, minden lépten-nyomon megaláztad. Milyen feleség vagy te? Milyen asszony?

Odakint az udvaron András csendesen elsomfordált a háztól. Eleget látott és hallott. Tudta, hogy így fog menni — de saját szemével akarta meggyőződni róla. Most már nyugodtan hazamehetett. Holnap visszamegy a kórházba és elmesél apjának mindent, ami Fekete úr látogatása alatt történt.