Joss Wood

Szavannai megbízatás

Sophie Pembroke

Lépjünk meg együtt!

Heidi Rice

Nomádok vezére

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Joss Wood, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: How to Undo the Proud Billionaire (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Sophie Pembroke, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Carrying Her Millionaire’s Baby (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Heidi Rice, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Claimed for the Desert Prince’s Heir (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Vas Krisztina

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 31. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-669-2

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Joss Wood

Szavannai megbízatás

1. FEJEZET

– Csörög a mobilod.

Radd felnézett a jelentésből, és a vadonatúj okostelefon után nyúlt. A bátyjával ült a nagy sarokirodában, cégük főhadiszállásának legfelső emeletén. Mint minden héten, most is szigorúan bizalmas vállalati ügyeket vitattak meg.

Kihúzta a telefont egy halom irat alól, káromkodott, amikor néhány papírlap a drága szőnyegre esett, és Digby felé fordította a kijelzőt.

– Naledi Radebe.

Digby tengerészkék szemében csalódottság tükröződött.

– Felveszed? – kérdezte az elegáns bőrkanapéról, s már vissza is fordította tekintetét a laptop képernyőjére, amelyet a térdén egyensúlyozott.

– Nem, nem érek rá. Minden elő van készítve az esküvőhöz, nincs miről beszélni.

Radd ismét a munkára koncentrált. Ma nem volt ideje figyelemhajhászó hírességekre: a bátyjával egy nemzetközi cégbirodalmat kellett vezetniük, üzleteket kötniük és új piacokat meghódítaniuk.

A padlótól a mennyezetig érő üvegablakokból lenyűgöző panoráma nyílt Fokvárosra, az Asztal-hegyre és az Atlanti-óceánra.

Ismét csörgött a mobilja, és megint hagyta, hogy hangpostára kapcsoljon.

– A te hibád, te mentél bele, hogy eljátszod az esküvőszervezőjét – jegyezte meg Digby.

– Csak azért, mert az apja az esküvőt szabta feltételnek a bányaüzlethez, a csaj azt hiszi, ugráltathat. A franc vigye el, nem érek én rá erre a baromságra – morogta Radd.

– Túl gazdag, túl fontos… – cukkolta Digby.

Már csak egy hét választotta el őket a bánya megvásárlásától.

Eredetileg Jack, a harmadik fivér égető vágya volt, hogy újraegyesítse a Tempest-Vane-cégcsoportot, és visszaállítsa a család tekintélyét, melyet apjuk eljátszottak gőgjével és mértéktelen életvitelével. Miatta rendszeresen szerepelt a nevük a bulvárlapok címlapján bel- és külföldön egyaránt, ami érzékenyen érintette Raddet.

Jack temetése után megszakadt a kapcsolat a szüleikkel, és majdnem húsz év telt el anélkül, hogy hallottak volna egymásról. Egy évvel és néhány hónappal ezelőtt aztán Radd kapott egy e-mailt az apjától, amelyben az öreg találkozót kért a fiaitól. Erre azonban már nem kerülhetett sor: Gil és Zia kocsija Kaliforniában letért az útról, és a tengerbe zuhant. A mai napig nem tudták, mi lehetett olyan fontos, hogy szüleik ilyen hosszú hallgatás után ismét kapcsolatba léptek velük.

Radd felsóhajtott. A hajdan tekintélyes Tempest-Vane-vagyon elolvadt a szüleik kezén, csak némi szerencsével és rengeteg munkával sikerült visszaszerezni a szafariszállót és a The Vane-t, elegáns fokvárosi szállodájukat, ahol az irodája is volt.

De az utolsó adásvételi szerződés még aláírásra várt, és most már csak Vincent Radebe, a megszerezni vágyott gyémántbánya jelenlegi tulajdonosa és az ő követelőző lánya, Naledi állt köztük és a céljuk között.

Vincent, a kíméletlen üzletember néhány extra feltételt szabott a szerződéshez. Lányát nemrég jegyezték el, és ő a fejébe vette, hogy megajándékozza álmai esküvőjével. Mivel a The Vane a város legelőkelőbb szállodája és keresett esküvői helyszín volt, ott szerette volna tartani a fogadást, ezenkívül azt is kikötötte, hogy a nagy nap előtti hétre Raddék Kagiso Lodge-ban, a Kalahári sivatag szélén álló hatcsillagos szafarihoteljükben szállásolják el a vendégeket – mindezt a saját költségükön.

Ismét csörgött Radd mobilja. Ezúttal bosszúsan, de fogadta hívást.

– Naledi? Mi a baj?

– Tönkrement az életem, Radd! – kiáltotta a lány panaszosan.

Radd a szemét forgatta, és kihangosította a beszélgetést.

– Mindennek vége – folytatta Naledi.

– Mi történt? – kérdezte Radd az orrnyergét masszírozva.

– A virágok megérkeztek Kagiso Lodge-ba… de a dekoratőröm nem! Képes volt befeküdni vakbélműtétre – pont most!

– És én most mit csináljak?

– Keress nekem másikat – fuvolázta Naledi. – De első osztályú legyen!

– Természetesen szerzünk dekoratőrt, és intézkedünk, hogy még ma este ott legyen a hotelben – biztosította Digby.

Radd lemondóan bólintott.

Miután bontották a vonalat, Radd felhívta az asszisztensét, Andrew-t, és pár szóban elmagyarázta, mit akar.

– Fizetés? – kérdezte Andrew.

– Mindegy, csak profi legyen.

Radd letette a telefont, és próbált nem venni tudomást a készülődő fejfájásról.

– Kétlem, hogy Andrew talál egy ismert virágárust, aki otthagy csapot-papot, hogy egyenesen a szafarihotelbe repüljön. De majd meglátjuk.

Három órának elégnek kell lennie hozzá.

2. FEJEZET

Brinley Riddell éppen elcsípett egy parkolóhelyet rozsdaette Volkswagen Bogárjával a strandon.

Amint behúzta a kéziféket, üzenetet jelzett a mobilja. Legjobb barátnője, Abby profilképe világított a kijelzőn.

„Mit csinálsz ma este és holnap?”

Ez valami beugratós kérdés? Brin begépelt egy választ.

„Kilenckor Bradley Cooperrel vacsorázom, holnap meg Oprah Winfreyvel reggelizek a Vane-ben.”

Vigyorogva nézte az üzenetet. Abbyvel iskolás koruk óta barátok voltak, és együtt laktak egy kis házikóban a Bo-Kaap negyedben, Fokváros nyugati részén. Abby pontosan tudta, hogy Brin kedvenc szombat esti elfoglaltsága az, hogy otthon fekszik a kanapén, és olvas, ezért aztán ő, a partikirálynő három szemforgató emojival válaszolt.

„Valamikor neked is el kell kezdened élni, Brin. Szerencsére itt vagyok én, hogy ez valóra váljon.”

Brin válasz nélkül zsebre tette a mobilját, és kiszállt. A nyári nap magasan állt az égen, de az enyhe szellő elviselhetővé tette a meleget. Brin mosolyogva gyönyörködött a fehér homokban és a türkizkék vízben. Ez volt az egyik kedvenc strandja; mióta fél éve Fokvárosba költözött, szabadnapjai nagy részét itt töltötte. Úszott, olvasott, nézte a dögös szörfösöket és röplabdázókat.

De szigorúan betartotta a „mindent a szemnek, semmit a kéznek” szabályt. Amikor hátat fordított Johannesburgnak, elhatározta, hogy minden idejét és energiáját arra fordítja, hogy rájöjjön, ki ő, és mi végre van a világon – márpedig az önfelfedezésnek ebben a zűrzavarában a randizás csak zavarná. És hát a férfiak közel sem nyújtanak annyi kielégülést, mint a kávé, a csoki vagy a bacon szalonna.

Brin a kocsijának támaszkodva fürösztötte arcát a napfényben, élvezve a simogató meleget.

Örült, hogy már nincs Johannesburgban, és nem kell irodai rabszolgaként robotolnia, lenyelve főnöke gorombasáskodását. Rengeteg bátorságába került, hogy otthagyja anyját és húgát, ezt a két zsarnokot, és állandóan emlékeztetnie kellett magát, hogy többé nem tartozik senkinek elszámolással, felnőtt és szabad ember… vagy legalábbis próbál az lenni.

Üres bankszámlájára gondolt, és megdörzsölte tarkóját. Sikerült néhány virágdekoratőri munkát szereznie, hogy kiegészítse pincérkedéssel keresett pénzét, de Fokvárosban drága volt az élet, a kiadásai jóval meghaladták a bevételeit. A megtakarításaiból már alig maradt, és ha hamarosan nem változik a helyzet, komoly bajban lesz.

Épp le akart menni a tengerpartra vezető lépcsőn, amikor egy mélyvörös, méregdrága sportkocsi állt be a kocsija melletti parkolóhelyre.

– Brinley Riddell?

A mély hang hallatán Brin lassan megfordult, és látta, hogy a sportkocsi vezetője őt nézi. Magas volt, széles vállú és elképesztően jóképű. Ahogy izmos karját a kocsi tetejének támasztotta, inge megfeszült a bicepszén.

Szexi, szexi, szexi! De hiszen ez…

A következő pillanatban Brin felismerte Fokváros leggazdagabb, legkapósabb és legzárkózottabb agglegényét. Még annál is jobban nézett ki, mint a magazinokban és az interneten megjelent fotókon. Rövid, hullámos, sötétbarna haj, szögletes arca, feszes ajkak. És azok a szemek, úristen… Brinnek az árvácska és a sarkantyúfű kékjét juttatták eszébe.

A férfi elindult felé, és Brin azon tűnődött, mit keres itt délután fél háromkor Radd Tempest-Vane, a legjobb barátnőjének főnöke. Amikor találkozott a tekintetük, bőre bizseregni kezdett, és a szíve a nadrágjába csúszott.

– Maga Brinley Riddell? – kérdezte Radd.

Brin nyelt egyet.

– Igen, az vagyok.

A férfit zsebre dugta a kezét, és kifürkészhetetlen tekintettel nézett rá.

– A nevem Radd Tempest-Vane.

– Tudom. – Brin a férfi autója felé mutatott. – Szép kocsi. Milyen márka?

– Aston Martin DBS Superleggera – felelte, és mereven rászegezte a tekintetét a lányra.

Brinnek mintha pillangók röpködtek volna a hasában, hirtelen kiszáradt a szája, és vágyképek rohanták meg az elméjét. Milyen lehet a csókja, a simogatásai? Ösztönösen megérezte, hogy ez a férfi mindent meg tudna adni neki.

Szóval ilyen az igazi szexuális vonzalom…

Aztán káromkodott. Nem fogja félistenként kezelni, csak mert végtelenül gazdag, híres és szexi. Ez csak vonzalom, emlékeztette magát. Nem jelent semmit…

Kihúzta magát, feltolta napszemüvegét, állát előreszegte.

– Tudja a nevemet, és nem strandoláshoz vagy öltözve, szóval valószínűleg azért van itt, mert engem keres.

– Úgy van – bólintott Radd.

– Elmondaná, hogy miért?

– Nos. Az asszisztensem a fél délelőttöt azzal töltötte, hogy kerítsen egy virágdekoratőrt, aki elkészítene néhány virágdíszt a hotelemben, mielőtt hétfőn reggel odaérkezik egy esküvői társaság. Mivel nem talált senkit, felhívta a saját asszisztensét, ő pedig magát ajánlotta.

Áldja meg az isten Abbyt!

– Esetleg segíthetek – mondta Brin szándékosan tétován, hogy ne látszódjon az öröme. – Mikor kéne kezdenem, hol lenne a munka, és mik az anyagi feltételek?

– Kagiso Lodge-ban, és huszonötezer.

Oké. Világos.

Brin megszédült, össze kellett szednie magát, hogy talpon maradjon.

Jóságos ég!

3. FEJEZET

Ez a Brinley Riddell elképesztően gyönyörű.

Radd a bicepszébe mélyesztette ujjai hegyét, vett egy mély lélegzetet, majd még egyet, és megpróbált nem odafigyelni heves szívdobogására – és arra sem, hogy a nadrágja hirtelen kellemetlenül szűk lett az ágyékánál.

Feltette a napszemüvegét, és élvezettel vette szemügyre a lányt. Egyenletes, világosbarna bőre volt, magas arccsontja és széles, érzéki ajka, melyet arra teremtettek, hogy megcsókolják. Hosszú, sötét fürtjei kissé kócosak voltak, és csodálatosan puhának tűntek. Farmersortja látni engedte hosszú, formás lábait, s ahogy a szél belekapott nyári blúzába, Radd megpillantotta impozáns melleit, melyeket szűk bikini takart. Rég nem találkozott ilyen vonzó nővel, és ha nem lett volna ekkora pácban, már sarkon fordult volna – mert volt valami ebben a nőben, ami még veszélyes lehet rá.

Szerette a szexet, és lehetőleg gyakran csinálta – mostanában ritkábban a sok munka miatt –, de gondosan megválasztotta a partnereit. Vonzóak voltak, nem álltak szóba a sajtóval, és ami a legfontosabb: elfogadták, hogy az érdeklődése csak néhány szenvedélyes órára szól. Tartós kapcsolat nála szóba sem jöhetett.

Radd visszaterelte gondolatait a jelenbe, a fontos dolgokhoz. Rá kell vennie Brinleyt, hogy még ma délután elrepüljön vele Kagiso Lodge-ba.

– Nehéz feladat, de az eredeti dekoratőr beleegyezett az ütemtervbe, szóval megoldható. Vállalja?

– Huszonötezer? – suttogta Brinley. – És holnap este vissza is jöhetek Fokvárosba?

– Harmincezer dollár, ha egy percen belül igent mond – felelte Radd türelmetlenül.

Két gödröcske jelent meg Brinley szája sarka mellett, ahogy elmosolyodott, és Radd úgy érezte, mintha faltörő kossal rontanának a gyomrának. Te jó ég, ezért a mosolyért fegyvertartási engedélyre kéne kötelezni!

– Megegyeztünk – mondta Brinley. – De előbb haza kell mennem lezuhanyozni, átöltözni és csomagolni.

– A barátnője összepakolja a holmiját, és kihozza a repülőtérre. A gépemen lezuhanyozhat és átöltözhet, de most rögtön indulnunk kell.

Radd kiegyenesedett. Megvan a dekoratőr, ez remek. Most már csak meg kell állnia, hogy huszonnégy órán át ne érjen hozzá.

Brinley nem moccant, makacsul felemelte az állát, és megpaskolta a kocsiját.

– Nem hagyom itt Betsyt.

Radd soha nem értette, miért ad valaki nevet a kocsijának, de ez a név valahogy illett ehhez a csotrogányhoz. Brinleyre pillantott, s a lány mereven viszonozta a tekintetét ragyogó zöld szemével. Aztán Radd egy fekete terepjáró felé fordult, amely néhány méterre parkolt; biccentésére kiszállt belőle a sofőr.

– Ha odaadja Marcelnek a kulcsot, ő hazaviszi.

Brinley habozva odaadta Marcelnek a kulcsot, és tanácsokat kezdett adni a kocsi kezeléséhez, de Radd félbeszakította:

– Majd rájön. Menjünk.

Fél perccel később Brinley belesüppedt az Aston Martin kényelmes bőrülésébe. Radd feléje pillantott, és előbb meghökkenést, majd hitetlenkedést olvasott le az arcáról.

– Várjon – mondta Brinley.

– Valami gond van?

– Jól hallottam, dollárt mondott? Az majdnem négyszázezer rand!

Radd felvonta a szemöldökét.

– Fizethetek huszonötezer randot is, ha akarja.

Brinley hátradőlt, összefonta a karját, és megrázta a fejét.

– Ez őrület. Ki kér ennyi pénzt egynapi munkáért?

– Úgy tűnik, egy felkapott londoni virágdekoratőr – felelte Radd szárazon. – Akkor meg tudunk állapodni a pénznemben? Rand vagy USA-dollár?

– Nem vagyok hülye. Ha amerikai dollárt ajánl, még szép, hogy elfogadom. De harminc, és nem huszonöt, mivel egy perc alatt döntöttem.

Szép és okos, állapította meg Radd. Igen veszélyes kombináció.

Radd repülőgépén majdnem akkora volt a fürdőszoba, mint az Abbyvel közösen bérelt kis házban, de ezerszer fényűzőbb. Zuhanyzás után Brin bebugyolálta magát az egyik bolyhos, fehér törölközőbe, átsétált a hálószobába, és szemügyre vette a hatalmas, kék-fehér mintás ágytakaróval borított franciaágyat. A légiutas-kísérő egy pohár jéghideg proseccót helyezett a komódra, és a bőröndje már ott várta a sarokban.

Brin belekortyolt a proseccóba, mely kellemesen bizsergette a nyelvét, és kinyitotta a bőröndöt. A ruhákon egy cetlit talált.

Gőzöm se volt, mit csomagoljak egy éjszakára a világ egyik legfényűzőbb helyére, úgyhogy MINDENT beraktam!

Juhúúú! B, jövő héten már lesz elég pénzed, hogy megnyisd a virágkávézódat! Majd meghívhatsz egy italra.

De komolyan, örülök neked.

Érezd jól magad. Szeretlek!

Puszika!

Brin lassan leereszkedett az ágyra, és próbálta felfogni, mi történik vele. Ha nem szúrja el a megbízást, hamarosan valóra válik az álma: saját üzletet nyithat.

Meg tud birkózni a feladattal? Nagyot nyelt. Eddig világéletében utasításokat hajtott végre, most viszont lehet, hogy a saját elképzeléseit kell megvalósítania. Menni fog vajon?

Mély levegő, Brinley. Csak néhány tucat virágot kell elrendeznie, és egy napig elviselni ezt a jóképű zsarnokot. Utóbbiban már szerzett némi gyakorlatot az előző főnöke beosztottjaként…

4. FEJEZET

Radd kinézett a repülőgép ablakán, és újfent megdöbbentette az alattuk elterülő táj szépsége. Alig várta, hogy elérje Kagisót, bár ez az út most kevésbé lesz pihentető a szokásosnál, hála szexi kísérőjének és a hétfőn érkező esküvői vendégeknek.

De nem: Brinley Riddell csak egy újabb ember, aki belépett az életébe, hogy elvégezzen egy munkát. Holnapután már csak emlék lesz, egy hét múlva pedig már nem is fog emlékezni rá. Ő komoly céget vezet, üzleteket köt, terjeszkedik – nem hagyja, hogy bárki is megzavarja ebben. Legyen akármennyire is szexi.

Az ajtó kinyílt, és Brinley lépett be a társalgóba ujjatlan, elefántcsontszínű ruhában, amelyen hatalmas rózsaszín virágok voltak. Diszkrét sminket viselt, haja magas lófarokba kötve. Radd összerezzent, amikor a gép megbillent, és bosszankodott, hogy a kapitány nem figyelmeztette a turbulenciára. Aztán feltűnt neki, hogy Brinley arca rezzenéstelen, és vonakodva ismerte be magának, hogy nem holmi turbulencia, hanem a lány váltotta ki belőle ezt a reakciót.

Intett neki, hogy foglaljon helyet vele szemben. Brinley leült, keresztbe tette hosszú, formás lábait. Skye, az utaskísérő proseccóval kínálta, de ásványvizet kért, aztán az asztalon álló gyümölcstálra mutatott.

– Nem bánja, ha veszek belőle? Még nem ebédeltem, és majd éhen halok.

Skye felajánlotta, hogy elkészít neki bármilyen ételt, amit csak óhajt. Brinley rámosolygott.

– Egy sajtos pirítós csodás lenne, de ha túl sok gondot okoz, akkor eszem inkább gyümölcsöt.

Skye csalódottnak tűnt.

– Szerintem csinálok valami tartalmasabbat. Van, amit nem szeret, vagy amire allergiás?

Brinley megrázta a fejét, s ahogy rávigyorgott Skye-ra, és megjelentek arcán a gödröcskék, Radd megint összerezzent.

– Nem engedhetem meg magamnak, hogy válogatós legyek – válaszolta a lány.

– Meglátom, mi jót tudok varázsolni – mondta Skye. – Radd, kíván valami különlegeset?

– Nekem bármi megfelel, amit maga készít. És kérek én is egy kis ásványvizet.

Skye bólintott, és magára hagyta őket. Radd hátradőlt, összekulcsolta kezét a hasán, és Brinley profilját figyelte, miközben a lány kibámult az ablakon.

– Mennyi idő múlva szállunk le? – kérdezte a lány anélkül, hogy ránézett volna.

Radd az órájára pillantott.

– Úgy egy óra múlva. Naplemente körül fogunk odaérni.

Most Brinley visszafordult hozzá, hátradőlt a székében, és Radd szeme megakadt karcsú bokáján, mely kilátszott a szandáljából.

– Miért nézi ilyen kritikusan a cipőmet?

Radd most belenézett a szemébe, amely sem ezüst nem volt, sem zöld, hanem a két szín varázslatos kombinációja. Vajon elsötétül, amikor dühös? Vagy ami még érdekesebb: amikor fel van izgulva?…

A fenébe, Radd Tempest-Vane! Mit művelsz?!

– Ööö… – Végigsimított az arcán. – Olcsó cipő, divatos ruha. Drága táska, rozoga kocsi.

Brinley arcán szégyen suhant át, aztán felemelte az állát.

– A húgom a divatiparban dolgozik, nagyobb ruhatára van, mint egy butik. Mielőtt Fokvárosba költöztem, sok ruháját nekem adta.

– Mennyi tapasztalata van a virágdekorációkkal? – kérdezte Radd.

Brinley kacéran nézett rá sűrű, hosszú szempilláin keresztül.

– Háát, nem sok. Én inkább az a típus vagyok, aki megveszi a virágot a benzinkúton, aztán berakja teszi.

Radd rémülten kimeresztette a szemét, mire Brinley elvigyorodott, előrehajolt, és nyugtatóan megveregette a térdét.

– Ne aggódjon, csak vicceltem.

– Nem vicces – morogta Radd. Meglepte, hogy a lánynak volt bátorsága ugratni; ezt kevesen merték megtenni.

– Bocsánat, nem tudtam kihagyni – mondta Brinley vidám csillogással a szemében.

Elővette a mobiltelefonját, rábökött, és odaadta Raddnek. Ő végiggörgette a menyasszonyi csokrokat és hatalmas, buja virágdíszeket ábrázoló fotókat, és megkönnyebbült. Úgy tűnik, a nő ért a szakmájához.

– Dolgoztam esküvőkre, vállalati rendezvényekre és partikra. Mindig is szerettem a növényeket. Régen csak hobbiból csináltam, de elég jó vagyok ahhoz, hogy ebből éljek. Legalábbis az ügyfeleim ezt mondják. – Brinley előrehajolt. – Tetszenek a munkáim?

Radd visszaadta neki a telefont, és megvonta a vállát.

– Azt hiszem. Őszintén szólva fogalmam sincs, mit is csinál.

Brinley egy pillanatra csalódottnak tűnt a válasz miatt, de gyorsan megemberelte magát.

– Meg tudja mondani, hogy nagyjából milyen virágokkal fogok dolgozni? – kérdezte. – És hogy mi az elképzelés?

Ez valami beugratós kérdés?

– Azt hiszem, kékekkel. És vázába kéne rakni őket.

Brinley tekintetében egyszerre volt derű és csalódottság.

– Ennyit?

– Nagyjából.

– Szuper – motyogta Brinley.

Skye két jéggel teli poharat tett eléjük, és kinyitott egy üveg ásványvizet.

– A menyasszonya ott lesz a hotelben? Talán elmagyarázná, mik az elképzelései.

A mije?

– Honnan veszi, hogy én nősülök?

– Nem maga nősül? – kérdezte Brinley meglepetten. – Csak azért gondoltam, mert személyesen részt vesz a dologban. A magafajta… ööö… magafajta férfiaknak szoktak lenni embereik, akik megszervezik helyettük az ilyesmiket.

Radd megitta a víz felét, és letette a poharat.

– Nagyon fontos, hogy a menyasszony is és az apja is elégedett legyen, és higgye el, nem könnyű nekik megfelelni.

– Ó, értem. Miért, ki a menyasszony, és miért olyan fontos magának, hogy elégedettek legyenek?

– Tárgyalásokat folytatunk Vincent Radebe-vel, hogy adjon el nekünk valamit, amit nagyon szeretnénk megszerezni. Az üzlet egyik feltétele, hogy megszervezzük a lehető legcsodálatosabb esküvőt a lánya, Naledi számára. Az ünnepségek Kagiso Lodge-ban lesznek, az esküvői fogadás pedig jövő szombaton a Vane-ben.

Radd ismerte a „minden vér kiszáll az arcából” kifejezést, de még soha nem látta senkinél – eddig a pillanatig. Brint az ájulás kerülgette. Radd felugrott, és gyengéden átkarolta a fejét és vállát.

Túl sokáig volt a napon, vagy nem evett eleget. Vagy megijeszti a gondolat, hogy egy híresség esküvőjén kell dolgoznia? Ha utóbbi, az bizony csalódás. Mert Brinley eddig nem tűnt ijedősnek, sőt…

5. FEJEZET

Brin bebotorkált a fürdőszobába, kapaszkodott a mosdókagylóba, és sápadt arcát bámulta a tükörben. A sminkje elkenődött, a rúzsa teljesen eltűnt.

Ennek mennyi volt az esélye?

Hogy pont a húga első számú ellenségének esküvőjén kell dolgoznia?

Naledi és Kerry valaha barátok voltak, sőt nagyon jó barátok – egészen addig, amíg Naledi helyett Kerryt választották ki egy reklámkampányra. Aztán felröppent a hír, hogy Kerrynek viszonya van Naledi barátjával. Az egykori barátnők hajba kaptak egy partin, az erről készült fotók megjárták a bulvársajtót és az internetet. Persze a közösségi médiában is dúlt a harc, de aztán lecsillapodtak, és ma már csak ritkán posztoltak egymásról csípős bejegyzéseket. Békét azonban egyikük sem akart kötni.

Brin elővette a mobiltelefonját, és hamarosan talált egy cikket Naledi eljegyzéséről Jonathan Wolfe-fal… igen, ez az a fickó, akivel Kerrynek két éve viszonya volt.

Micsoda katasztrófa!

Brin idegesen járkált ide-oda a fürdőszobában, és azon gondolkodott, mit tegyen. Ha elmondja Raddnek, milyen szálak fűzik a menyasszonyhoz, a férfi rögtön visszafordítja a gépet, és lőttek a harmincezer dollárnak. Mert Radd számára nyilvánvalóan nagy a tét, az említett üzlet az esküvő sikerétől függ, nem kockáztatná meg, hogy feldühítse Radebe-ékat.

Kétségbeesetten törte a fejét. Radd azt mondta, hogy holnap délután repülnek is vissza, és a násznép csak hétfő délután érkezik. Tehát elvégezheti a munkát anélkül, hogy összefutna Naledivel. Ezt fogja tenni: megcsinálja a dekorációt, felveszi a pénzt és eltűnik, Radd meg majd elmondja Nalediéknek, ki volt a dekoratőr. Ha elszalasztja ezt a lehetőséget, egész életében bánni fogja.

Megnézte magát a tükörben, és látta, hogy visszatért az arcába a szín.

Minden rendben lesz.

A kabinba visszatérve látta, hogy Skye tenger gyümölcsei salátát hoz be két porcelántányéron. Az ezüst evőeszközök, kristálypoharak és finom vászonszalvéták olyan érzést keltettek, mintha egy előkelő étteremben vacsorázna.

– Hú, ez fantasztikusan néz ki!

Skye intett neki, hogy üljön le. Radd is leült, és kivett egy üveg fehérbort a hűtőből.

– Már jobb színben van – jegyezte meg.

– Szerintem csak leesett a cukrom – válaszolta Brin.

Radd figyelmesen nézte az arcát.

– Biztos?

Brin megvonta a vállát, és az ölébe tette a szalvétát.

– Mozgalmas nap volt.

– Csak hogy tudja, Ms. Riddell, utálom a titkokat és a meglepetéseket. Szóval ha van valami, amit tudnom kellene, akkor most mondja el.

Ajaj, a kemény üzletember ismét elemében van. Radd viselkedése egyszerre volt ijesztő és valahogy szexi.

– Egész nap nem ettem, és biztos ki is száradtam egy kicsit. Mire leszállunk, jól leszek – felelte Brin kitérően.

Radd kétkedve nézett rá, de Brin állta a tekintetét, és imádkozott, hogy váltson témát. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne fordítsa el a tekintetét; tudta, hogy a férfi ezt a hazugság jelének tekintené.

Szempárbajuknak Skye halk torokköszörülése vetett véget.

– Negyven perc múlva leszállunk. Jó étvágyat.

– Hagyja itt a csomagját – mondta Radd –, a személyzet elviszi a szállására.

Brin bólintott, és követte Raddet a repülőgép ajtajához.

Kilépve rögtön megérezte, hogy más a levegő: meleg, de ősi, földszagú. A kifutópályán túl a szavanna végtelenje terült el, a tágas égbolt alatt zöld füvek és bokrok meredtek a vörös talajból. Vadregényes táj, telt, eleven színek… mindez annyira különbözött a városi környezettől, amelyhez hozzászokott.

A kifutópálya szélén két nyitott terepjáró és két khakiruhás vadőr várakozott.

Brin lement a lépcsőn, megállt, és Raddhez fordult.

– Buta kérdés, de hol is vagyunk pontosan?

Radd szája felfelé görbült.

– A Kalahári sivatag déli peremén.

Amikor kiértek a gyepre, a férfi megfogta a kezét, és úgy fordította meg, hogy a másik irányba nézzen, ahol lila, sziklás hegyek magasodtak a síkság fölé.

Brin keze bizsergett az érintéstől, és ösztönösen a férfi vállára hajtotta a fejét. Érezte, hogy Radd megmerevedik, és hirtelen észbe kapott; zavartan elkapta a kezét, és keresztbe fonta a karját a mellén.

Megjegyzés magamnak: Radd érintésétől kikapcsol az agyam.

Radd beszélni kezdett, és Brin kényszerítette magát, hogy odafigyeljen.

– Itt kezdődik az úgynevezett zöld Kalahári. Fekete orrszarvúk, kalahári oroszlánok, Hartmann-hegyizebrák, gepárdok, gazellák, lóantilopok, tobzoskák és még sok másféle állat él a rezervátumunkban. A szálloda profitjából finanszírozzuk a fenntartását. Nekünk a föld és az állatok a legfontosabbak.

Brin látta a lelkesedést a szemében. Ebben a pillanatban nem kemény üzletember volt, hanem valaki, aki szenvedélyesen küzd azért, amiben hisz.

Radd arcszeszének illata elkeveredett a föld és az afrikai vadon illatával, s ez az elegy megrészegítette Brint. A még alacsonyan álló nap sugarai megvilágították Radd sötét haját, és mélyfeketévé változtatták szemének sötétkékjét. E pillanatban Brin csak arra vágyott, hogy a férfi ajkán és bőrén érezze Afrika ízét.

Radd most felemelte a kezét, s a lány füle mögé simított egy hajtincset. Brin először vágyat vélt kiolvasni a tekintetéből, de mivel a férfi arca távolságtartó maradt, elbizonytalanodott. Aztán Radd lehajtotta a fejét, és Brin azt hitte – remélte! –, hogy megcsókolja, de aztán hirtelen megfordult, egy lépésre eltávolodott tőle, és csípőre tette a kezét.

– Nem fogjuk megtenni, Brinley.

A lány is hátrált egy lépést, és a semmibe bámult, bosszankodva saját magán. Persze hogy nem fogják megtenni, ezt ő is tudja jól! De a teste miért nem hajlandó megérteni, hogy Radd tiltott terület?

A férfi könnyedén megérintette a hátát, és a terepjárókhoz vezette. Az egyik vadőr kinyitotta Brinnek az utasajtót. Radd váltott vele néhány szót afrikai nyelven.

– Maga tud…? Tényleg, milyen nyelven beszélnek itt? – kérdezte Brin, miután Radd beült a volán mögé.

– Setswana. A kagiso setswana nyelven békét jelent. Gyerekkoromban sokt voltam itt az apai nagyapámmal, szinte minden iskolai szünetet itt töltöttem. Azt mondják, előbb tanultam meg ezt a nyelvet, mint az angolt.

– Szerintem ez nagyon klassz. Bárcsak én is tudnék valami afrikai nyelven.

Radd beindította az autót.

– Miért nem tud?

– Sajnos otthon mindig csak angolul beszéltünk – válaszolta Brin. – Mikor anyukám családja Lesothóból Dél-Afrikába vándorolt, hátrahagyták a kultúrájukat.

– Ez szomorú.

Ha tudnád, mennyire.

– Miért nem az embere vezet? – kérdezte Brin, hogy témát váltson.

Radd visszaváltott egy sebességet, bevett egy éles balkanyart, aztán megvonta a vállát.

– Szeretek vezetni. És tízéves korom óta járok ezeken az utakon. Imádom ezt a helyet.

Brin a homlokát ráncolta.

– Jobban, mint a Camps Bay-i lakását vagy a stellenboschi borászatát?

– Kutakodott, Ms. Riddell? – kérdezte Radd bársonyos hangon.

Brin felhorkant.

– Csak szeretné. Nem, hanem előfizetek egy kertészeti magazinra, abban olvastam az ingatlanjairól. A tetőkertje meg a borászata is szerepelt benne.

– Á, értem. Igen, emlékszem is, hogy engedélyt kértek.

6. FEJEZET

Radd kicsit szorosabban markolta a kormányt, és elmondta Brinleynek, hogy a többi ingatlanját csak befektetésként használja, de az igazi otthona Kagiso Lodge, itt érzi magát szabadnak és békésnek.

Csupa jó emléke volt erről a földdarabról. A dohány illata, amikor a nagyapja pipázott. A táborozások a csillagos ég alatt, a túrák a barlangokhoz. A közös játékok Jackkel, Digbyvel és a személyzeti gyerekeivel. Tervek szövögetése, hogyan akarják leélni az életüket – és a szüleik nem szerepeltek ezekben a tervekben…

Elszántan lerázta magáról a gondolatot.

Valamivel távolabb hatalmas árnyékot pillantott meg. Megállította a kocsit, megérintette Brin vállát, és egy pontra mutatott a fák között.

– Fekete orrszarvú három óránál. Veszélyeztetett faj.

Ahogy arra fordult, Brinley megtámaszkodott Radd combján, aki erre élesen beszívta a levegőt. Végigsöpört a testén a vágy. Bámulta a lány gyönyörű profilját, és kénytelen volt bevallani magának, hogy már azóta kívánja, amióta először meglátta a rozoga Bogár mellett.

Jobban kívánja, mint azt valaha el tudta volna képzelni egy nőről. Túl rég óta nem szexelt, nagyon itt lenne ár az ideje.

Az orrszarvú eltűnt a bozótban, Brinley pedig édesen, lágyan felsóhajtott. Raddnek az ágyékába zúdult a vére, miközben azon tűnődött, vajon a kéj perceiben is ilyen hangokat hallat-e. Amikor a lány felé fordította a fejét, a szája egyszeriben csak centiméterekre volt az övétől. Szeme ezüstzölden csillogott a gyérülő fényben. Olyan elbűvölő volt, hogy Radd legszívesebben letépte volna a ruháját.

Találkozott a tekintetük, és Radd ugyanazt a vágyat látta Brinley szemében, amely őt is hevítette.

A következő pillanatban szájon csókolta a lányt. Könnyed és ártatlan csóknak szánta, de alighogy ajkuk összeért, mindkettejüket elragadta a hév, nyelvük szenvedélyes játékba kezdett. Aztán Brinley megfogta a szoknyája szélét, és a csókot meg sem szakítva egyszerűen Radd ölébe ült, megfogta a gallérját, és közelebb húzta magához, hogy elmélyítse a csókot.

Radd benyúlt a vékony nyári ruha alá, végigsimított a lány puha combján egészen a fenekéig, felfedezte a derekát, csípője ívét, aztán végigcsókolta a nyakát a kulcscsontjáig. Akkor Brinley megfogta az arcát, és hátrahajtotta a fejét, hogy újra a csókolózzanak.

Radd most már mindent akart. Még soha nem érzett ilyen sürgető vágyat nő iránt, és ez megrémítette. Brinley kikezdte acélos önfegyelmét. Ez nem egyszerűen csak zavarba ejtő, de teljesen elfogadhatatlan is.

Közeledő jármű hangja hallatszott, és Radd azonnal reagált: gyors mozdulattal leemelte Brinleyt az öléből, visszaültette a helyére, aztán beindította a motort, és továbbhajtott, éppen amikor a másik autó felbukkant mögöttük az úton.

Brin megfordult, hogy szemügyre vegye a járművet, aztán hátradőlt az ülésben.

– Hú, ez hajszálon múlt.

– Én vagyok a főnök – mondta Radd. – Még ha meztelenül találnak ránk, akkor is egyszerűen úgy csinálnának, mintha nem láttak volna semmit.

Brinley nem szólt semmit, de Radd érezte magán a tekintetét, és azon tűnődött, vajon az ő szíve is ki akar-e ugrani a mellkasából, és vajon ő is azt akarja-e, hogy újra megálljanak, és ott folytassák, ahol abbahagyták.

Radd az útra szegezte a tekintetét, és kikerült egy kaméleont, mely az út közepén ült. A szeme sarkából látta, hogy a lány mellkasa gyorsan hullámzik, ujjai enyhén remegnek az ölében.

Igen, ugyanúgy érez, mint ő.

De a keserves mindenségit: Brinley az alkalmazottja, holnap este már el is utazik, ő meg nem az a fajta férfi, aki nőket csábít el. Mindig ügyelt rá, hogy kapcsolatai felszínesek maradjanak, de az ösztöne azt súgta, Brinley Riddell-lel képtelen lenne megmaradni a felszínességnél. Ez a nő rést találna a páncélján, azt pedig nem hagyhatja.

Távol fogja tartani magát tőle. Kiteszi a háznál, és visszavonul a villájába, a birtok másik végébe. Van elég munkája, hogy lefoglalja magát, és ha az égiek kegyesek hozzá, Brinley hamar végez a dekorációval, és akkor visszarepítheti Fokvárosba, kifizetheti és elfelejtheti.

7. FEJEZET

Megcsókolta Radd Tempest-Vane-t, akinek a kezében van a jövője.

Fenébe, fenébe, fenébe!

Elég volt a férfi ajkának érintése, és teljesen elveszítette a fejét. Kevés híja volt, hogy nem kezdett el könyörögni neki, hogy fogja meg a mellét is, és nyúljon be a bugyijába…

Jobban kívánta, mint valaha bárki mást.

Pedig a legkevésbé sem hiányzik neki ez a vonzalom most, hogy fel akarja építeni az új életét. Éppen csak sikerült elszakadnia a húgától és az anyjától, nincs szüksége még egy uralkodó természetű emberre, akármilyen dögös és gazdag…

Felsóhajtott.

El a kezekkel tőle, Brinley Riddell. Még nagyjából húsz órát töltesz ezen a helyen, talán valamivel többet. Ennyi ideig csak kordában tudod tartani a kezedet, a szívedet és az agyadat, ugye?

Ugye?!

Felhajtottak egy meredek lejtőn, és Brin megpillantotta a szafarihotel sziklatetőn álló impozáns épületét, mely mintha a táj része lett volna. Mögötte, a sziklák lábánál tágas síkság terült el. Radd megállt, és egy darabig elgyönyörködtek a látványban, ahogy a lemenő nap vérvörösen izzik a horizonton. A távolban állatok mozogtak lassan, körvonalaik elmosódtak.

Ez volt Afrika: hatalmas, vad és felfoghatatlanul szépséges.

Radd újra a gázra lépett, és leparkolt a bejáratnál, aztán félig odafordult Brinhez.

– Mari, az igazgatóm bent fogadja. Ha berendezkedett a szobájában, megmutatja, mit kell csinálnia. A hotel most üres, maga az egyetlen vendég. A szakács készített vacsorát, és Mari bármit szerez, amire szüksége van: szerszámot, drótot, bármit.

– Ööö… azt hittem, maga is itt marad – mondta Brin az ajkát rágva.

A férfi hűvös modora elbizonytalanította, nem tudta eldönteni, örüljön-e ennek, vagy csalódott legyen. Az egyedüllét időt ad neki, hogy visszaépítse a védőfalait, és újra tisztán gondolkodjon – ugyanakkor azt is jelenti, hogy nem lehet együtt Radd-del, márpedig a teste sóvárgott a közelségére.

– Én egy kis villában lakom a birtok túlsó felén. – Radd türelmetlenül végigsimított a haján. – Tisztázzunk valamit, Brinley.

Hú, ez rosszul kezdődik…

Radd a kormánykerékre támasztotta a karját, és kibámult a szélvédőn.

– Valami miatt, úgy tűnik, elfelejtette, hogy dolgozni jött ide, Ms. Riddell. Jelentős összeget fizetek a munkájáért. Szóval azért van itt, hogy dolgozzon.

Brin kereste a tekintetét. Radd szemének sötétkékje most hideg volt, ajkát összepréselte.

– Ezzel most engem vagy magadat akarod figyelmeztetni? – kérdezte Brin élesen.

Radd csak bámult rá kifürkészhetetlen arccal.

– Hadd emlékeztesselek, hogy megcsókoltál, benyúltál a ruhám alá, megfogtad a fenekemet – folytatta Brin. – Nem egyedül vettem részt abban az őrületben. Tudom, miért vagyok itt, Mr. Tempest-Vane. Nem felejtettem el egy percre sem. De ne akarj hirtelen úgy tenni, mintha a vonzalom egyoldalú lenne.

Radd lemondóan sóhajtott.

– Rendben, kicsit elszaladt velünk a ló. Igazad van, nem egyoldalú. De ennél többre egész biztosan nem fogok elcsábulni. Nem vagy az esetem, te túlságosan…

– Túlságosan mi?

Radd hangosan kifújta a levegőt, és mintha fojtottan káromkodott és a „veszélyes” szót motyogta volna. Az nem lehet. Milyen veszélyt jelenthet ő Radd Tempest-Vane számára?

– Menj be, Brinley – mondta fáradtan Radd. – Mari bent van, majd ő gondoskodik rólad.

Brin felkapta a táskáját, és kinyitotta az ajtót.

– Holnap találkozunk.

Táskájával a kezében felsétált a lépcsőn, és belépett a hotelbe.

Recepciós pult nem volt, csak két krémszínű kanapé állt egymással szemben, fölöttük egy-egy hatalmas absztrakt festmény. Balra egy nyitott társalgó kezdődött, drága és kényelmes bútorokkal, nagy párnákkal és fényes faasztalokkal, a szavanna színeit viselő, zöld, aranyszínű és barna lábzsámolyokkal.

A padlótól a mennyezetig érő üveg tolóajtók a hatalmas verandára és a végtelenített medencére nyíltak. Ahogy a nap fénye elhalványult, a csillagok fokozatosan megjelentek a sötétedő éjszakai égbolton.

Már értette, miért sorolják a helyet a világ legfényűzőbb szállodái közé.

– Brinley Riddell?

Amikor megfordult, egy elegáns fekete nőt látott közeledni a társalgó felől. A nő megállt előtte, és kezet nyújtott.

– Üdvözöljük Kagiso Lodge-ban.

– Gyönyörű ez a hely – mondta Brin.

Mari felvonta a szemöldökét.

– Radd nem kísérte be?

Brin megvonta a vállát.

– Vissza akart vonulni a villájába.

– Biztos vagyok maga is ezt szeretné – válaszolta Mari diplomatikusan.

– Már az boldoggá tenne, ha csak ülhetnék itt, és nézhetném a csillagokat.

Mari elmosolyodott.

– Nos, a villájában a csillagok alatt fürödhet.

Hűha, ez mesésen hangzik.

Brin követte Marit az épületen át. A nő kinyitott egy ajtót, és felkapcsolta a villanyt.

– Ez egy többcélú terem, minikonferenciákat, koktélpartikat vagy táncesteket szoktunk tartani benne.

Egy hosszú rozsdamentes acél asztalon a kék és a krémszín különböző árnyalataiban pompázó virágok sorakoztak vödrökben. Brin ledobta a táskáját, odasétált az asztalhoz, megszagolta a fréziákat, gyengéden megsimogatta a rózsák szirmait. Aztán tekintete végigvándorolt a hatalmas üvegvázákon és agyagcserepeken, szalagokon, masnikon és mindenféle kiegészítőkön.

A csillagnézegetés egyelőre várhat, mert épp most érkezett meg a maga kis mennyországába.

8. FEJEZET

Másnap reggel hat óra felé után Radd bemasírozott az ebédlőbe, és a sarokban álló kávéfőző felé vette az irányt. Amikor lépéseket hallott, megfordult és elmosolyodott, mert az egyik legrégebbi barátja jött felé.

– Korán keltél – mondta Mari, miután megölelték egymást. – Jól aludtál?

Hát nem, nem aludt jól: órákig forgolódott, képtelen volt szabadulni Brinley ajka ízének emlékétől.

Tényleg, hol van Brinley? A villájának nyitva volt az ajtaja, és az ágy is be volt vetve, amikor az előbb elment mellette. Bekiáltott neki, de nem kapott választ.

– Hol van Brinley? Elvitetted szafarira az egyik vadőrrel? – kérdezte Radd, miközben Mari is készített magának egy kávét.

– Dehogy, az engedélyed nélkül nem tenném – válaszolta Mari alig észrevehetően ráncolva a homlokát.

– Nincs a szobájában. Láttad már ma reggel?

Rémület fogta el, végifutott a hátán a hideg. Te jó ég, ugye nem ment el sétálni? A telek nem volt bekerítve, a vadállatok szabadon sétálhattak rajta, és néha meg is tették, múlt héten például egy leopárd feküdt a 4-es villa előtti akáciafa ágain. A fenébe, annyira megzavarta fejét a csók, hogy elfelejtette felhívni a figyelmét a veszélyekre.

Mari a karjára tette a kezét.

– Biztos jól van. Csak nyugalom?

Radd soha nem szokott pánikba esni – akkor most miért szorult össze a torka? És miért dobog úgy a szíve? Vett néhány mély lélegzetet, és megrázta a fejét.

– Mért nem nézed meg a konferenciateremben? – javasolta Mari. – Lehet, hogy korán kelt, és dolgozik.

Miért nem gondolt erre rögtön? Csészével a kezében Radd a konferenciateremhez ment, s ahogy belépett, a szeme elkerekedett a hatalmas, gyönyörű, buja csokrok láttán.

Brinley nagyszerű munkát végzett – de hol van?

Radd körülnézett. A terem túlsó végében kanapé ragadta meg a tekintetét, s ahogy odasétált, a szíve végre újra lassabb ritmusra kapcsolt. Brinley összegömbölyödve feküdt a nagy párnákon, sötét fürtjei az arcába hullottak. Ugyanaz a ruha volt rajta, mint tegnap – ezek szerint este el sem jutott a szállására.

Radd óvatosan, egymás után kisimította arcából a fürtöket. Hosszú, sűrű pillái alatt a bőr kékes árnyalatú volt. Mennyi ideig dolgozhatott? Radd a kanapé támlájába kapaszkodott, és küzdött a vágy hullámával, mely Brinley láttán eláradt benne.

És volt más is a vágyon kívül, valami sokkal szokatlanabb. Felébredt benne a védelmezőösztön.

Nem értette ezt az egészet. Miért csókolta meg tegnap? Miért ábrándozott órákon át arról, milyen érzés lehet, amikor a lány karcsú teste hozzábújik? És miért áll most itt és bámulja őt?

Csak egy magyarázat lehet: elment az esze. Pedig most egészen másra kellene koncentrálnia, mégpedig arra, hogy Naledi esküvője zökkenőmentesen lebonyolódjon, és Vincent végre aláírja az adásvételi szerződést. Csak az számít, hogy a bánya újra a családjuk tulajdonába kerüljön, és bebizonyítsák a világnak, hogy az almák igenis messze eshetnek a fájuktól. Hogy helyreállítsák a Tempest-Vane név becsületét.

Megdörzsölte az állát, mély levegőt vett, és megfogta Brinley vállát. A lány lassan kinyitotta a szemét.

– Hány óra? – kérdezte álmos, rekedt hangon.

– Hat múlt nem sokkal – válaszolta Radd.

Brinley átlendítette a kanapén hosszú lábait, nyújtózkodott. Ahogy ruhája szegélye feljebb csúszott, Raddet újult erővel rohanta meg a vágy. Káromkodott magában, és a plafont bámulta. Nagyon hosszú lesz ez a nap…

– Egész éjjel itt voltál?

– Kettő körül végeztem – felelte Brinley, és elnyomott egy ásítást. – Mit szólsz? – intett fejével a virágok felé.

A hangjában megint volt egy kis bizonytalanság, és Radd sietett megnyugtatni.

– Bámulatosak.

Brinley a szemébe nézett, szája mosolyra húzódott.

– Tényleg? Komolyan mondod?

Kritikus tekintettel az asztalhoz lépett, és megigazított egy rózsát.

– Ennél nem vagyok elégedett az egyensúllyal.

Radd rátette a kezét a kezére, elhúzta az asztaltól, és maga felé fordította.

– Őszinte leszek: nem követtem pontosan a dekoratőr eredeti utasításait, inkább az ösztöneimre hallgattam – folytatta Brinley. – Félek, hogy Naledinek nem fog tetszeni, hogy figyelmen kívül hagyták az elképzeléseit. Lehet, hogy át kéne rendeznem…

– Minden szál virágért, amit kicserélsz, tízezret levonok a fizetésedből – figyelmeztette Radd ellenvetést nem tűrő hangon.

Brinley kérdőn nézett rá, aztán leesett neki, hogy csak ugratja.

– Oké, oké – emelte fel a kezét megadóan. Aztán összeráncolta csinos orrocskáját. – Kéne egy kávé. Meg egy zuhany. Ha elégedett vagy a művemmel, szólj a pilótának, hogy vigyen haza.

Így lenne a legjobb, gondolta Radd: Brinley ebédidőben elmegy, ő pedig a nap hátralévő részét egyedül töltheti a kedvenc helyén, amire már jó régen nem tudott időt szakítani. Élvezhetné, hogy itt van, feltöltődhetne.

Radd azonban mégsem nyúlt a mobiltelefonjáért. Egy kis időt akart nyerni.

– Az ebédlőben van kávé.

Az ajtóból Brinley tétován visszanézett a virágokra, mire Radd megragadta a könyökét, nehogy visszamenjen, és tovább szöszmötöljön a csokrain.

– Tökéletesek, Brinley.

– Honnan tudtad, hogy mire gondolok? – lepődött meg a lány.

– Neked van a legkifejezőbb szemed a világon – válaszolta Radd. – Gyere, igyunk egy kávét, mindkettőnkre ráfér.

9. FEJEZET

Brin haját fújta a menetszél, miközben Raddre nézett. A férfi most piros pólót viselt, régi, kifakult farmert, kopott csizmát és „Kagiso Lodge” feliratú sapkát. Egészen más volt, mint a félelmetes hírű üzletember, akivel a lány Fokvárosban találkozott. Arcán háromnapos borosta, nagy keze magabiztos nyugalommal fogta a kormánykereket, ahogy egy mellékúton a rezervátum belseje felé vezette a Land Rovert.

Minden megtett kilométerrel csökkent Brinben a feszültség. Hátradőlt, élvezte a reggeli nap meleg sugarait.

Radd sebességet váltott, amikor egy meredek lejtőhöz értek, és egy varacskos disznóra mutatott, amely az út melletti fűben szaglászott. Brinnek vigyorognia kellett, olyan csúnya, aranyos és piszkos volt. Az