Borítószöveg

A Koppenhága-trilógia megjelenésével a dán irodalom egy klasszikusát ismerheti meg a magyar olvasó, a köteteket 2021-ben a The New York Times az év legjobb könyvei közé sorolta.

„A gyerekkor hosszú és keskeny, mint egy koporsó, és egyedül nem lehet kijutni belőle.”

Tove Ditlevsen írásai reneszánszukat élik. Koppenhága-trilógia című memoárjában, amely az 1960-as és 70-es évek fordulóján látott napvilágot, fájdalmas őszinteséggel tárja az olvasó elé legszemélyesebb élményeit, élete legintimebb történéseit. Mesél koppenhágai gyerekkoráról, fiatalságáról, íróvá válásáról, házasságairól és függőségéről. A trilógia első része, a Gyerekkor egy iróniával fűszerezett, érzékeny portré felnőtté válásról, barátságról és költői szárnypróbálgatásról.

„Sötét a gyerekkor, és nyüszít, mint egy pincébe zárt, elfelejtett kis állat. Látni, mint a leheletet a hidegben, olykor túl kicsi, olykor túl nagy. Soha nem illik pontosan az emberhez. Csak akkor lehet nyugodtan szemlélni, és úgy beszélni róla, mint egy túlélt betegségről, amikor már levetetted magadról, mint egy inget.”

Tove Ditlevsen (1917-1976) a 20. századi dán irodalom legeredetibb női hangja. Koppenhága munkásnegyedében, Vesterbróban nőtt fel, első költeményeit 12 évesen írta. Hosszú alkotói pályafutása során több mint harminc verseskötetet, regényt, novellát, gyerekkönyvet és memoárt írt, amelyek középpontjában a szorongás, a traumák és a lelki vívódások állnak. Írásaiban elmosódnak a határok önéletrajz és fikció között, megelőzve ezzel az autofikció olyan kortárs klasszikusait, mint Rachel Cusk és Karl Ove Knausgard. Műveit mintegy harminc nyelvre lefordították.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tove Ditlevsen: Barndom. Københavnertrilogi I

Gyldendal, 2021, Koppenhága

A kötetben szereplő verseket Elekes Dóra fordította

Copyright © Tove Ditlevsen & Hasselbalch, Copenhagen 1967. Published by agreement with Gyldendal Group Agency

Hungarian translation © 2023 Kertész Judit

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © Jarner Palle / AFP via Europress

ISBN 978-963-355-954-3

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Bogdán Ágnes

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv fordítását a Danish Arts Foundation támogatta

1

Reggel még volt remény. Rebbenő fénysugárként pihent meg anyám fekete, sima haján, melyet soha nem mertem megérinteni, megült a nyelvemen a cukorral és a langyos zabkásával, melyet ráérősen majszoltam, miközben anyám keskeny, összekulcsolt kezét néztem, mely a spanyolnátháról és a versailles-i békeszerződésről beszámoló újságon nyugodott. Apám már elment dolgozni, a bátyám az iskolába. Anyám tehát egyedül volt, annak ellenére, hogy én is otthon voltam, mert ha teljesen mozdulatlanul ültem, és meg sem mukkantam, a merengő nyugalom, amely anyám kifürkészhetetlen szívében lakozott, kitartott egészen addig, amíg már kezdett későre járni, és mint a többi rendes háziasszonynak, neki is indulnia kellett az Istedgade üzleteibe bevásárolni.

A cigányok zöld szekere fölött felragyogott a nap, mintha csak a kocsi belsejéből bújt volna elő, és csupasz felsőtesttel, kezében lavórral már jött is kifelé a Rühes Hans. Magára öntötte a vizet, és rögtön nyújtotta a kezét a törülközőért, melyet a Szép Lili tartott. Egy szót sem szóltak egymáshoz, olyanok voltak, mint amikor gyorsan lapoz az ember egy képeskönyvben. Ők is teljesen meg tudnak változni néhány óra leforgása alatt, akárcsak anyám. Rühes Hans az Üdvhadsereg egykori katonája, Szép Lili a kedvese. Nyaranta felpakoltak egy csomó gyereket a zöld kocsira, és elmentek vidékre. A szülők napi egy koronát fizettek a gyerekek után. Hároméves voltam, a bátyám pedig hét, amikor engem is magukkal vittek. Ötévesen az egyetlen dolog, amire az útból emlékszem, az, hogy Szép Lili kitesz a kocsiból, és leültet a meleg homokba, azt gondolom, hogy a sivatagban vagyunk. Aztán a zöld kocsi elhajt, egyre kisebb lesz, viszi magával a bátyámat is, én meg nagyon félek, hogy soha többé nem látom őt és anyámat. A gyerekek mind rühesen tértek haza a nyaralásból, innen kapta Hans a Rühes nevet. Viszont a Szép Lili cseppet sem volt szép. Anyám azokon a furcsa és boldog reggeleken, amikor békén hagytam, szép volt, mozdulatlan és magányos, telis-tele titkos gondolatokkal, amelyeket én soha nem ismerhetek meg. A falon, a virágos tapétán, amelyen a szakadásokat apám barna szalaggal ragasztotta össze, egy nő képe lógott, aki kibámult az ablakon. Mögötte bölcső, benne kisgyerek. A kép alatt ez a felirat állt: Férjét a tengerről hazaváró nő. Néha anyám hirtelen rám nézett, és követte a tekintetemet a képig, amelyet én oly kedvesnek és szomorúnak találtam. Felharsanó nevetése úgy hangzott, mintha tucatnyi felfújt papírzacskó pukkant volna ki egyszerre. A szívem hevesen vert az ijedtségtől és a bánattól, amiért hirtelen megtört a világ csendje, de anyámmal nevettem, mert engem is elfogott az ő gonosz vidámsága. Félrelökte a széket, felállt, és gyűrött hálóingben, csípőre tett kézzel lecövekelt a kép előtt. Aztán tiszta és dacos kislányhangon énekelni kezdett. Ez a hang éppúgy nem a sajátja volt, mint az, amelyiken később a nap folyamán a boltosokkal alkudozott.

Senki sincs, ki ne fakadna

– trallalallalalla – dalra

orcád láttán, gerlicém.

Csitt, szeretőm, maradj csöndbe’

máskor zörgesd kapumat,

mer’ a rosseb hazaötte

az én mafla uramat.

Ki nem állhattam ezt a dalt, de hangosan nevettem, mert anyám az én szórakoztatásomra énekelte. Egyébként magamnak köszönhettem az egészet, mert ha nem bámulom a képet, anyám észre sem vesz. Akkor nyugodtan ül tovább összekulcsolt kézzel, szigorú, szép szemével a köztünk húzódó senki földjére meredve. És a szívem még sokáig suttoghatta volna, hogy anya, tudván, hogy valamiféle titokzatos módon meghallja. Nem kellett volna háborgatnom a magányát, csak hagyni, hogy szavak nélkül kimondja a nevemet, átélje, hogy egyek vagyunk. Akkor valami szeretetféleség töltötte volna be az egész világot, amit Rühes Hans és Szép Lili is észrevett volna, és továbbra is színes képek maradnak a képeskönyvben. De ehelyett, amint véget ért a dal, nekiálltak veszekedni, kiabálni és egymás haját cibálni. Hamarosan a lépcsőházból is dühös hangok szűrődtek be a szobába, és én megfogadtam, hogy másnap úgy teszek, mintha ott sem lenne az a nyomorult kép a falon.

Amikor a remény ilyenformán szertefoszlott, anyám kapkodó és ingerült mozdulatokkal felöltözött, mintha minden egyes ruhadarab sértés lenne számára. Nekem is fel kellett öltöznöm. A világ egyszerre hideg, veszélyes és baljós hellyé változott, anyám sötét haragja mindig pofonba torkollott, vagy úgy meglökött, hogy nekiestem a kályhának. Idegen volt, és rejtélyes, ilyenkor azt hittem, hogy születésemkor elcseréltek, és ő egyáltalán nem is az anyám. Amikor elkészült, megállt a hálószobában a tükör előtt, ráköpött egy darab rózsaszín selyempapírra, és erősen végigdörzsölte vele az arcát. Kivittem a csészéket a konyhába, közben hosszú, titokzatos szavak kúsztak be az agyamba, mintegy védőburkot vonva körém. Egy dal, egy vers, valami vigasztaló, ritmikus és kimondhatatlanul mélabús, de soha nem gyászos és szomorú, hiszen tudtam jól, hogy a napom hátralévő része úgyis elég gyászos és szomorú lesz. Mire a szavak könnyű hullámai átáramlottak rajtam, tudtam, hogy anyám nem árthat nekem, mert már nincs jelentősége számomra. Anyám is tudta ezt, és a tekintete ellenséges hidegséget sugárzott. Amikor ilyen különös lelkiállapotba kerültem, soha nem ütött meg, de nem is szólt hozzám. Ettől kezdve egészen másnap reggelig csak a testünk volt közel egymáshoz. A szűk hely ellenére kerültük a legcsekélyebb érintkezést is egymással. A matrózfeleség a falon még mindig vágyakozva várta a férjét, de anyámmal közös világunkban nem volt hely férfiak vagy fiúk számára. Különös és kimondhatatlanul törékeny boldogságunk csak akkor élt, amikor kettesben maradtunk, s miután kinőttem a kisgyerekkorból, soha többé nem tért igazán vissza, legfeljebb ritka véletlenszerű pillanatokban, amelyek oly drágák nekem most, hogy anyám meghalt, és már nincs senki, aki el tudná mesélni a történetét úgy, ahogy az valójában volt.

2

Gyermekkorom legmélyén apám áll, és nevet. Fekete és öreg, mint a kályha, de nem kelt félelmet bennem. Mindent szabad tudnom róla, és ha kíváncsi lennék bármire, csak kérdeznem kell. Magától nem szól hozzám, mert nem tudja, mit kezdjen egy kislánnyal. Egyszer-egyszer megveregeti a fejemet, és azt mondja: Jó, jó. Ilyenkor anyám összeszorítja a száját, mire apám gyorsan elveszi a kezét a fejemről. Apámnak járnak bizonyos kiváltságok, mert férfi, és ő gondoskodik rólunk. Anyám kénytelen kibékülni ezzel a ténnyel, de ezt nem minden tiltakozás nélkül teszi. Neked is itt kellene ülnöd közöttünk, mondja, amikor apám lefekszik a kanapéra. És amikor könyvet olvas, kijelenti: Az olvasás megzavarja az ember fejét. A könyvek tele vannak hazugsággal. Vasárnaponként, amikor apám megiszik egy pohár sört, anyám megjegyzi: Ez a sör huszonhat øre. Ha így folytatod, Sundholmon fogjuk végezni. Bár tudom, hogy Sundholm olyan hely, ahol szalmán alszanak és naponta háromszor esznek sózott heringet, mégis bekerül a verssorok közé, amelyek akkor jutnak eszembe, amikor félek vagy egyedül vagyok, mert olyan szép, mint a kép apám egyik könyvében, amit úgy szeretek. A címe: Munkáscsalád erdei kiránduláson, egy apát és egy anyát ábrázol két gyerekével. Ülnek a zöld fűben, mindenki nevet, és közben a középen álló elemózsiás kosárból eszegetnek. Mind a négyen a zászlót nézik, amely az apa mellett a fűbe van tűzve. A zászló egyöntetűen vörös. Mindig fejjel lefelé látom a képet, mivel csak akkor van alkalmam megnézni, amikor apa épp azt a könyvet olvassa. Olyankor anyám felgyújtja a villanyt, és behúzza a sárga függönyt, pedig még nincs is sötét. Az apám részeges disznó volt, szűri ki a foga közül, de legalább nem volt szocialista. Apa nyugodtan olvas tovább, mert kissé süket, de ez sem titok. Edvin bátyám szögeket ver be egy deszkába, majd utána fogóval kihúzza őket. Szakmunkásnak készül. Ez valami nagyon remek dolog. A szakmunkásoknál igazi terítő van az asztalon újságpapír helyett, és késsel-villával esznek. Soha nem maradnak munka nélkül és nem szocialisták. Edvin jóképű, én csúnya vagyok. Edvin okos, én buta. Ezek olyan örök érvényű igazságok, mint a fehér betűk a pékbolt fölött az utca végén. Az áll ott: A Politiken a legjobb újság. Egyszer megkérdeztem apámat, hogy akkor ő miért olvassa a Socialdemokratent, de csak összeráncolta a szemöldökét és megköszörülte a torkát, anyám és Edvin viszont nagyot nevetett nyilvánvalóan elképesztő hülyeségemen.

A szobánk sok ezer estén át a fény és a melegség szigete – mindig ott vagyunk mi négyen, mint a papírbabák az oszlopok mögött a bábszínházban, amelyet apa barkácsolt a Családi Lapban közölt modell alapján. Mindig tél van, odakint a nagyvilágban olyan cudar a hideg, mint nálunk a hálószobában és a konyhában. Ám a szoba átsiklik tér és idő fölött, a kályhában duruzsol a tűz. Edvin ugyan nagy zajt csap a kalapáccsal, ami még hangosabbnak tűnik, amikor apám a tiltott könyvet lapozza. Miután apa már sokat lapozott, Edvin nagy, barna szemével anyára néz, és leteszi a kalapácsot. Nem énekelne anyám valamit?, kérdezi. Jó, mondja anyám, és rámosolyog, mire apám azonnal a hasára ejti a könyvet, és rám néz, mintha mondani szeretne valamit. De amit apám és én mondani akarunk egymásnak, az soha nem hangzik el. Edvin felpattan, és átnyújtja anyámnak az egyetlen könyvét, amelyet ő nagy becsben tart. Háborús dalok vannak benne. Edvin anyám fölé hajol, miközben anyám lapozgat, és bár természetesen nem érnek egymáshoz, mégis úgy vannak együtt, hogy kizárnak minket apámmal. Amint anyám rázendít, apám a tiltott könyv fölött összekulcsolt kézzel elalszik. Anyám hangosan kornyikál, és mintha elhatárolódna azoktól a szavaktól, amelyeket énekel:

Anya, te vagy az?

Te vagy, aki sír?

Megértem borúd, hosszú volt az út,

de értem ne sírj: jó itt már nekem.

Köszönöm, hogy bánatodban itt vagy énvelem.

Anyám dalai több versszakosak, és mielőtt még az első versszak véget ér, Edvin újra kalapálni kezd, apám pedig hangosan horkol. Edvin azért kérte anyát, hogy énekeljen, hogy elterelje a figyelmét apám olvasmányáról, ami dühíti. Fiú, és a fiúk nem nagyon szeretik az olyan dalokat, amelyek megríkatják az embert. Anyám sem szereti, ha elsírom magam, ezért gombóccal a torkomban sandítok a csatateret ábrázoló képre a könyvben, ahol a haldokló katona nyújtja a kezét anyja szellemképe felé, aki a valóságban persze nincs ott. A könyv minden dala hasonló, és amíg anya énekel, azt csinálhatok, amit akarok, mert olyankor elmerül a saját világában, semmi sem tudja kizökkenteni. Azt sem hallja, amikor odalent kitör a csetepaté. Az aranyhajú Rapunzel lakik alattunk a szüleivel, még nem adták el a boszorkánynak egy csokor harangvirágért. A bátyám a herceg, és nem is sejti, hogy hamarosan megvakul, miután leesik a toronyból. Épp szögeket ver a deszkába, ő a család büszkesége. A fiúk már csak ilyenek, a lányok meg férjhez mennek és gyerekeket szülnek. Róluk gondoskodni kell, nem is remélhetnek vagy várhatnak mást. Rapunzel apja és anyja a Carlsberg sörgyárban dolgozik, és mindketten megisznak napi ötven sört. Este, miután hazaérnek, folytatják az ivást, nem sokkal lefekvés előtt elkezdenek üvöltözni, és egy jókora bottal ütlegelik Rapunzelt. Szegénynek mindig kék-zöld foltok éktelenkednek az arcán vagy a lábán, úgy megy iskolába. Amikor megunják a lányuk verését, a szülők üvegekkel és törött széklábakkal esnek egymásnak, gyakran a rendőrség is kijön, és elviszik valamelyiküket. Ilyenkor végre csend borul az egész házra. Sem anyám, sem apám nem szereti a rendőröket. Szerintük Rapunzel szüleinek joguk van gyilkolni egymást, ha nekik úgy tetszik. Azt hiszik, ők a janik, mondja apám a rendőrökről, és anyám gyakran elmeséli, milyen volt, amikor kijöttek az apjáért, és bevitték a börtönbe. Ezt soha nem fogja elfelejteni. Apám nem iszik, és börtönben sem volt még soha. Az én szüleim nem verekednek, nekem sokkal jobb dolgom van, mint nekik volt gyerekkorukban. Mégis betolakszik a félelem sötét körvonala a gondolataimba, amikor odalent csend lesz, és ideje lefeküdnöm. Jó éjszakát, mondja anyám, becsukja az ajtót, és visszamegy a meleg nappali szobába. Leveszem a ruhámat, a gyapjú alsószoknyámat, a mellénykémet és a hosszú, fekete harisnyát, amit minden évben karácsonyi ajándékba kapok. Bebújok a hálóingembe, és egy percre felülök az ablakpárkányra, lepillantok a mélybe, a sötét udvarra, bámulom a főépület falát, amelyen mindig gyöngyözik a víz, mintha éppen esett volna az eső. Egyik ablakban sem ég a villany, mert a hálószobák a hátsó udvarra néznek, és a rendes emberek nem alszanak égő lámpánál. A falak között egy négyzet alakú kis darab látszik az égből, ahol néha felragyog egy csillag. Esthajnalcsillagnak hívom, és minden erőmmel rá gondolok, miután anyám leoltja a villanyt. Az ágyamban fekve figyelem, ahogy az ajtó mögötti ruhakupacból hosszú, görbe karok nyúlnak ki, és megpróbálnak a torkom köré csavarodni. Próbálok sikítani, de csak erőtlen suttogás jön ki a torkomon, és amikor végre sikerül, már az egész testem és az ágy is tocsog az izzadságban. Apám az ajtóban áll, ég a villany. Rémálmod volt, mondja. Gyerekkoromban én is sokat szenvedtem tőlük. De azok más idők voltak. Elgondolkodva néz rám, és mintha arra gondolna, hogy akinek ilyen jó dolga van, nem kellene rémálmokat látnia. Szégyenlősen és bocsánatkérőn mosolygok rá, mintha csak valamiféle szeszélyből sikoltottam volna. Egészen az államig húzom a paplant, mert egy férfinak nem szabad hálóingben látnia egy lányt. Jó, jó, morog apám, leoltja a villanyt, és kimegy, valahogyan magával viszi a félelmemet is, mert most már nyugodtan elalszom, és az ajtó mögött már csak egy halom régi rongy van. Álmomban megfeledkezem az éjszakáról, amely az ablak előtt jár, rémületet, gonoszságot és veszélyt vonszolva maga után. Az Istedgadén, amely nappal olyan világos és előkelő utca, most rendőrautók és mentőautók szirénáznak, de én biztonságban fekszem a paplan alá bújva. Betört fejű részegek hevernek véresen a csatornában, és aki ilyenkor beteszi a lábát a Charles Caféba, azt megölik. A bátyám mondja, és minden, amit ő mond, az úgy van.

3

Alig hatéves koromban beíratnak az iskolába, mert már tudok írni, olvasni. Anyám büszkén meséli mindenkinek, aki hajlandó meghallgatni. Lám, egy szegény gyereknek is lehet sütnivalója, dicsekszik. Lehet, hogy mégiscsak szeret? A kapcsolatunk szoros, fájdalmas és labilis, mindig keresnem kell a szeretete jelét. Mindent azért teszek, hogy a kedvében járjak, hogy enyhítsem a dühét és mosolyra fakasszam. Ez rendkívül kimerítő munka, mert ugyanakkor nagyon sok mindent el kell titkolnom előle. Van olyan titok, amit kihallgatok, van, amiről apám könyveiben olvasok, és van, amit a bátyám árul el. Amikor anyám nemrég kórházba került, mindketten Agnete nénihez és Peter bácsihoz, anyám húgához és annak gazdag férjéhez kerültünk. Ők azt mondták, hogy anyának rossz a gyomra, de Edvin csak nevetett, és később elmagyarázta, hogy anyám ambutált. Volt egy gyerek a hasában, de meghalt. Ezért felvágták a köldökétől lefelé, és kivették a babát. Ez rejtélyes és iszonyatos volt számomra. Miután anya hazajött a kórházból, a mosogató alatti vödör minden nap tele volt vérrel. Mindahányszor erre gondolok, egy képet látok magam előtt. Zacharias Nielsen novelláskötetében van egy nagyon szép nő, hosszú, piros ruhát visel. Keskeny, fehér kezét a melle alatt nyugtatja, és azt mondja egy elegánsan öltözött úrnak: „Gyermeket hordok a szívem alatt.” A könyvekben az ilyesmi szép dolog, egyáltalán nem véres, ami megnyugtat és vigasztal. Edvin azt mondja, hogy sok verést fogok kapni az iskolában, mert hangyás vagyok. Szerinte azért vagyok ilyen, mert úgy falom a könyveket, mint apa, és közben fogalmam sincs arról, hogy kell játszani. Ennek ellenére nem félek, amikor anyám kezét fogva belépek az enghaveveji iskola piros ajtaján, mert az utóbbi időben anyám azt az új érzést oltotta belém, hogy különleges vagyok. Az új, szőrmegalléros kabátja van rajta, derekán öv. Arca és ajka piros a selyempapírtól, a szemöldökét is kifestette, mintha két kis hal ficánkolna a farkával a halántéka irányába. Meggyőződésem, hogy a többi gyerek közül egyiknek sincs ilyen szép anyukája. Én magam Edvin átalakított ruháit viselem, de ezt senki sem mondaná meg, mert Rosalia néni varrta őket, aki varrónő, és úgy szeret engem és a bátyámat, mintha a saját gyerekei lennénk. Neki nincs egy se.

Amikor belépünk a teljesen üresnek látszó épületbe, szúrós szag csapja meg az orromat. A szívem összeszorul, mert jól ismerem ezt a szagot, a félelem bűzlik így. Anyám is megérzi, mert miközben felfelé megyünk a lépcsőn, elengedi a kezemet. Az igazgatói irodában egy nő fogad minket, olyan, mint egy boszorkány. Zöldes haja madárfészekként ül a feje tetején. Csak az egyik szemén van szemüveg, gondolom, a másik lencse eltörött. Mintha nem is lenne szája, olyan szorosan összepréseli, kiugró orra nagy és porózus, a hegye lángvörös. Szóval, mondja minden bevezetés nélkül, Tove a neved? Igen, feleli anyám, akit a nő pillantásra sem méltat, nemhogy hellyel kínálna. Hibátlanul ír és olvas, teszi hozzá anyám. A nő olyan pillantást vet rám, mintha valami kő alatt talált furcsa szerzet lennék. Ez baj, közli hidegen. Mi a saját módszereinkkel tanítjuk írni és olvasni a gyerekeket. A szégyen pírja önti el az arcom, mint mindig, amikor én vagyok az oka annak, hogy anyámat sérelem éri. Odalett a büszkeségem, elillant rövid életű örömöm afölött, hogy különleges vagyok. Anyám egy kicsit elhúzódik tőlem, és riadtan mondja: Magától tanult meg, mi nem tehetünk róla. Felnézek rá, és egyszerre sok mindent megértek. Anyám kisebb, mint a többi felnőtt nő, fiatalabb, mint a többi anya, és létezik egy világ az utcánkon túl, amitől fél. És amikor mindketten egyszerre félünk, akkor hátba támad. Ahogy ott állunk a boszorkány előtt, azt is észreveszem, hogy anyám kezének mosogatólészaga van. Undorít ez a szag, és ahogy némán megyünk kifelé az iskolából, a szívemet harag, bánat és együttérzés kaotikus elegye önti el, anyám attól a pillanattól kezdve mindig ezt az érzést kelti bennem.