Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELŐBESZÉD

A TÖRTÉNET

A LEGENDA TOVÁBB FOLYIK

A LOSONCI LEGENDA

A GAÁL-LEÁNYOK

A PAJKOS KRÚDY UTOLJÁRA MEGJELEN

A MEGYE VIZSLÁJA

A SZURDOKI SZÉLKAKAS

A ZÖLDHARISNYÁS NŐ

A MADRIDI DAL

BLANKA

PESTEN LAKOTT EGY FUVOLÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Krúdy Gyula

EGY NEMZETI RABLÓVEZÉR
KRÚDY KÁLMÁN HŐSTETTEI

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-786-4 EPUB
ISBN 978-963-559-787-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1922

a borító Frederic Remington (1861 – 1909)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐBESZÉD

Régi magyar világunk, szokásaink, gondolataink és életmódunk előttünk, maiak előtt jóformán érthetetlenek. A százéves magyart az új idők gyermeke éppen olyan messziről látja, mint ős-Egyiptom lakosait. Mintha századok volnának köztünk és nagyapáink között. Mosolygunk az öregek furcsaságán, bogarain: nem értjük őket, csinyjeiket, ifjúságukban elkövetett cselekedeteiket, melyeket ők hőstetteknek látnak, mi csendesen lenézzük. Ha kedvem olykor jégszürke öregek társaságába visz, - vannak még, megvannak még, igaz, elrejtőzve, - úgy érzem magamat, mintha a Belváros egyik-másik vén sikátorában járnék ködös őszi alkonyaton. Nekik más ismerőseik vannak, nekik más gondolataik vannak. A modern ifjútól éppen olyan messzire esnek, mint a pogány magyar, aki álmát a szabolcsi homokbuckákon alussza. A „negyvennyolc” előttiek - akik meglett, megállapodott emberek voltak már a nevezetes időpont előtt, - általában nem is érthetnek meg bennünket. Az aggok szellemi világa, - akinek még van szellemi világa, - mintha megállott volna annál az ágyúdörgésnél, mely utoljára hangzott el a komáromi falakról. A későbbi évtizedek eseményei, a kiegyezés és a többi nevezetességek mintha meg se történtek volna. Mintha csak olvastak, vagy hallottak volna róluk. „Deák Ferenc, - mondta egyszer gyerekkoromban a pazonyi nótárius, - hallottam róla. Ügyes prókátor volt! De beszéljünk inkább Wesselényiről, a híres, erős Wesselényiről. Minden magyarnak olyannak kellene lennie, öcsém!” Ki tehet arról, hogy a pazonyi nótárius előbb született, mint a prókátor? Általán azt vélem, hogy az élet, akármennyire megforgat bennünket, új ruhákat ad és új szemüveget mindenik X-nél, öregségünkben visszatérünk ifjúságunk hőseihez. A kályha mellett, míg odakünn karácsonyi kedvvel esik a hó, a nagyapák szívesebben emlékeznek húszéves koruk bolondságaira, mint a serény férfiévek alakjaira.

Gyermekkoromba kellett visszamenni a pazonyi nótáriusért és társaiért, akik a Martinovics nevet még mindig suttogva emlegették, - a mai öregeim, az álmok, a délibábok, ábrándok öregei. A bujdosók kora - a forradalom utáni esztendők, - regényesen, nagyszerűen vésődött be az öreg emberek emlékezetébe. Kléh István, a nevezetes öreg úr, mondta egyszer a Sasok társaságában: „Azok voltak életem legszebb évei. Csupa álomban éltünk. A szomszédunkban lakott egy siket varga: az minden reggel ágyúdörgést hallott... Itt vannak, visszajöttek!... Mindenki tervezett, reménykedett. A valót senki sem látta, az ábrándok rózsaszínű képei töltötték meg az emberek lelkét... Szinte rosszul esett, midőn fölébredtünk, hogy most már minden rendben van, többé semmi rendkívüli nem történhet a világban.”

A délibábok kora volt az; - a múlt század magyarjainak a regényessége, színpadiassága kellett ahhoz, hogy a szomorú esztendők derülten - mint egy kalandos regény - élnek emlékezetünkben.

A bujdosó honvédek, a drótos-tótok, - mind megannyi összeesküvők a hatalom szemében, de a nép előtt a régi forradalmi idők visszatérésének hírt hozó fecskéi.

Még ma is mutogatják azt a szép öregasszonyt a pesti társaságban, aki az ötvenes években drótos-tótnak öltözve szöktette el vőlegényét Kufsteinból.

Igaz-e a legenda?... Kufsteinból még a drótos-tótok sem szöktethettek el senkit. Jó börtön volt az. De hát éppen az az érdekes a legendában, hogy olyan nagyon valószínűtlen.

Abból az időből csupa regényes, megbízhatatlan igazságú történetek maradtak fönn. Az emberek fantáziája mindent nagyobbnak látott a valónál, az ábrándok, álmok elvették a tisztánlátásukat. Igy eshetett meg, hogy egyszerre négy Petőfi Sándor bujdosott az ország különböző vidékein. Nem múlott el hét, hogy az emberek hírét ne hallották volna annak, hogy Klapka a határon áll negyvenezer emberrel... Legendák kora. Szép idők. Ha ma szólsz róluk öreg emberrel, fölpirul az agg arca és suttogva mondja: „Tele volt a pincém puskaporral, fegyverrel... Csak jött volna!” - A hölgyi szívek fennen dobogtak. Hisz, ha ők nem lettek volna, valóban meghal vala a nemzet! Az asszonyok az ő erős fantáziájukkal, ábrándozásra hajló lelkükkel sok csüggedt, elborult magyarban tartották a lelket. A lengyelek vidámságukat hozták a leigázott hazájukból, meg azt a híres búsuló nótát, mely a két magyar hazában évtizedekig hangzott.

Regényes, ábrándos idők! Ennek a kornak volt a hőse, csinytevő pajkosa Krúdy Kálmán. A legendák tán sok mindent hozzáragasztottak az alakjához, vagy kisebbítettek rajta (még az élesszemű Lónyainé is, naplójában, a jeles kortörténelmi könyvben úgy emlegeti őt, mint egy félistent!), de mindenesetre érdekes alak volt. Kalandor, vagy hős? Mind a kettő. Volt az alakjában valami Rákóczi diákjaiból, Jávorkából, de zsivány is lehetett volna, mint Rózsa Sándor. Azok a regényes idők kellettek hozzá, hogy olyan nevezetes legyen, mint amilyen volt...

Ő utána már megvirradt; új, prózai idők következtek. A színpadias, görögtüzes világnak egyszerre végét vetette a poros kabátú megyei fiskus. Kijózanodtak az emberek.

A Krúdy Kálmán alakja: egy darab regényes magyar történelem. Nem sok, egy évtized. De lássuk, hogy fajtánk, amely a bölcs mérsékeltségnek sohasem volt barátja, egykor mily kalandos, ábrándos volt, asszonyaink mily hősök és a férfiak mily csüggedtek és a mai embernek mily különös, fölfordult világot éltünk alig ötven esztendeje.

Krúdy Gyula

A TÖRTÉNET

Úgy siet-e még az Ipoly a nógrádi halmok között, mint akkor sietett, mikor Krúdy Kálmán betyárkodott a partjain? Hej, az az Ipoly hűtlen folyó! Hogy szeretik itt őt! Mintha a síkság is csak neki volna, a halmok az ő kedvéért lennének, partján a mezők neki öltözködnének föl gyönyörű köntöseikbe, lányok, menyecskék róla dalolnak, - mégis úgy fut, igyekszik innen a napsugaras tájról a vén Dunába, mintha nem marasztaná semmi! A füzek szerelmesen ráhajolnak, mintha valami titkot locsogna nekik a folyó, vagy valami pletykát susognának fodrozó habjai a pajkos Krúdyról: már megint itt járt... Itt járt? Tán itt is van? A kovácsi-i réten elkiáltja magát egy formás, fehérlábú palócmenyecske:

- Itt a pajkos Krúdy a kukoricásban!

Hej, vége lett egyszerre a sarjúszedésnek. Gereblyét, sarlót inkább ott felejtenek a szemérmes menyecskék, lányok, csakhogy a pajkos Krúdy be nem érhesse őket. Futnak a falu felé, mint a megriasztott jércék: itt a pajkos Krúdy! A kukoricásból pedig most előlép valaki: Cifra szűr van rajta, árvalányhaj a kalapja mellett. A kalap alól egy pár erős, mosolygó kék szem néz a menekülők után. Sugár, deli fiatalember, kunkorgó kis fekete bajusszal. Kék szem, fekete haj: vajon miért menekültek úgy a menyecskék? A rossz híre miatt tán, vagy udvariatlan volt a nőkhöz a pajkos Krúdy? A jó Isten tudna eligazodni ezeken a szemérmes palócmenyecskéken! Néha olyan ijedősek, különösen ha sokan vannak, mint a foglyok az őszi tarlón, máskor, egyedül, szembenéznek a legnagyobb veszedelemmel. A pajkos Krúdy a kalapja alól mosolygósan néz a menyecskék után. Csöndesen kijön a kukoricásból és lassan elindul a falu felé.

Hinnétek talán, hogy a megriasztott menyecskék már föllármázták az egész falut és botra kapott minden épkézláb férfi a farkas ellen? Dehogy. Bolondok ezek az asszonyok. A palócok nevetve csóválgatják a fejüket a rémhír hallatára: „Nem bánt az senkit, olyan a szíve, mint a vaj...”

Nem messze van a falu. Ott szalad el alatta az Ipoly. Körülnyaldossa a kovácsi-i kerteket, mint egy jó házőrző kutya. Pedig dehogy jó. Minden évben elvisz egy darabot a kertekből, ahol annyi illatos rozmaring, viola termett. Ma-holnap Szécsénybe járnak a legények rózsát lopni... Nagy kutya az Ipoly!

A faluszélen zsindelyes, kapubálványos kúria áll. Éppen olyan kúria, amilyen azelőtt minden falu szélén, közepén volt. Ma már nincs. Meghaltak azok a kőművesek, akik ilyen házat építettek. A mostani építők boltot, korcsmát, gyárat építenek. Kúriát már nem tudnak építeni.

A cifraszűrös fiatalember a kúria felé tart. A kémény füstölög, vendéget várnak tán?

Az első, aki a jövevény üdvözlésére siet, egy karcsú, fehér agár. De az aztán örül is a jövetelének. A nyakába ugrik, körültáncolja, nem tud hová lenni a nagy boldogságtól.

- Eredj, Cicke, hagyj békét! - rázza le a nyakából a vendég a vidám agarat.

A kapunál egy kistermetű, deresedő fejű, kövér úriember állt és a tenyerét a szeme fölé emelte. Magassarkú cipőjében bizonytalan lépésekkel közeledett. Csettintett az ujjával:

- Becsületemre, alig hiszek a szememnek. Te vagy az, Kálmán? - kiáltotta idegenes kiejtéssel. - Fogadni mertem volna a nagy Lipovnoszky becsületében, hogy valami kitűnő öröm ér ma, mikor viszketett a jobb szemem.

A kistermetű úriember megölelte, megcsókolta a pajkos Krúdyt. Alig ért a válláig. Eltolta magától és szemrehányólag fedte:

- Becsületemre, nagy kutya vagy, Kálmán! Egy esztendeje nem hallok rólad!...

A pajkos Krúdy nevetett:

- No, no, Lipovnoszky lovag, csak mondjunk igazat!

Lipovnoszky lovag zavartan köhintett.

- Hát hallottunk egyet-mást, de persze a felét sem hittük el. Az öreg úr sokszor nagyon mérges volt...

- Hát a lányok?

- A lányok, - hm, - azok is mérgesek. Azt vagdossák az öreg úr fejéhez, hogy a te híred miatt nem mehetnek férjhez. Ördög vigye el a dolgát! Ha a fejembe kerülne, akkor se tudnám, miért ne mehetnének ilyen világszép leányok férjhez? Elromlott a férfiak ízlése? Fogadni mernék a lengyel koronában...

A pajkos Krúdy sietve ment be a sövény mellé. Ismerte Lipovnoszkyt. Tudta, hogy egy szavát se lehet elhinni. Szenvedélyesen hazudott. Ha az életét menthette volna meg, akkor se mondott volna tán igazat. Megállt egy pillanatig. A házra nézett. Vajon bemenjen-e? Hirtelen megfordult:

- Visszamegyek, Lipovnoszky, ahonnan jöttem...

A kis lengyel belekapaszkodott a pajkos Krúdy szűrébe:

- Nem oda Buda! Engem agyonlő az öreg úr, ha elbocsátalak.

- Bolondság. Majd kibékültök.

- Kálmán! - esedezett a lengyel. - Hát annyira becsülöd öreg barátod életét? Igaz, hogy nem ér az egész egy fakovát se. A Lipovnoszkyak életének már befellegzett. Elmehetek táncmesternek vagy fináncnak. Se szabadság, se pénz... Becsületemre, ilyen rossz világot még soha se láttam. Tönkremegyünk, Kálmán. Senkinek sincs pénze. Vajon kinek van? Kossuthnak van? vagy Klapkának? Neked kell tudni, beszélj!

A kis lengyel görcsösen fogta a pajkos Krúdy szűrét. Fölágaskodott és úgy beszélt:

- A minap erre járt egy drótos. Az öreg úr reggeltől estig tartotta szóval, barátsággal, de a drótos nem akart vallani. Valami igen nagy titok lehetett rábízva, mert még azt is letagadta, hogy magyarul tud. Tótocskáztunk, povedálgattunk, de semmit se mondott... Szurmák, a szomszédban szerencsésebb volt. Neki bevallotta, négyszemközt a drótos, hogy Kossuth küldi Krasznahorkára, Andrássy Dénes grófhoz, hogy adná kölcsön az ottani régi ágyukat. Kell a hadjárathoz.

A pajkos Krúdy nagyot nevetett:

- A drótos mondta?

- Ördögöt! Szurmák beszélte. Az öreg úr mindjárt kételkedett benne. No, mi igaz a dologból?

- Semmi barátom, egy szó se igaz belőle, - felelt a pajkos Krúdy. - Csak fogdossátok a drótosokat, ha kedvetek telik benne... No, Isten megáldjon, Lipovnoszky. Viseld jól magad és vigyázz a becsületre.

Ebben a pillanatban erős hang hallatszott a házból:

- Kandúr!

A pajkos Krúdy fölkapta a fejét. Lipovnoszky nagyot nevetett:

- Hehe. Tudod, hogy ez neked szól! Itthon a cselédek miatt úgy emlegetünk, Kálmán. Hehe! Az öreg úr mégis kijött a kályha mellől. Megérezte, hogy itthon a legkedvesebb fia.

Az ámbituson öreg, deresbajuszú férfi állott: az öreg Krúdy János. Az egyik lába rövidebb volt a másiknál. Hol történt, mikor történt, hogy megrövidült? Régente azt beszélte, hogy tüzes lovak ragadták el, de öreg korában szerette, ha asszonyi dologgal hozták kapcsolatba a megrövidült lábat. Leugrott az emeletről, mert muszáj volt leugrani, már csak csupa gavallérságból is, vagy pedig... No, mindenki igy jár, aki sokat forgolódik a szoknya körül. Veres bajusza pödörve. Deres üstöke a feje búbján kontyba fonva. (A kurucos hajviselet dívott a múlt század derekán, mikor még nem felejtették el nagyon Rákóczi Ferencet.) A fehér agár már az öreg lába előtt volt és onnan vigyorgott buta kutyapofájával a Kandúr elé.

A pajkos Krúdy feljött az ámbitus lépcsőjén.

- Hol jársz itt? - kérdezte az öreg haragosan. - Már megint betyáros ruhád van! Tudod, hogy nem szeretlek igy látni. Rózsa Sándor vagy-e, avagy Krúdy Kálmán?

A pajkos Krúdy ledobta válláról a cifra szűrt. Ott állt a háta mögött a lengyel, aki elkapta. Egyszerű fekete magyar ruha volt rajta. Aranyrojtos nyakravaló az attilája fölött. De kard nem volt az oldalán, aminthogy általában kardot nem is hordtak a régi magyarok a mindennapi életben. Gyűlésen, inszurrekcióban a nevezetes ónodi gyűlés óta, karddal jártak.

- No, most gyere, hadd ölellek meg! - szólt az öreg.

A pajkos Krúdy az apja vállára hajtotta a fejét. Ott nyugtatta egy percig. Az öreg elérzékenyülve dohogott:

- Jót nem hallunk rólad. Betyárkodsz, pajkoskodsz, csalafintásodsz; nem jó vége lesz. A zsandárok mindennap keresnek. Ha megtalálnak, bizony főbe lőnek. Hát mire való az? Eredj Törökországba, vagy Angliába. A többi el tudott menni, te mire vársz? Rablóvezér vagy zsivány vagy? Ördög bújjék beléd!

A pajkos Krúdy csak hallgatta az apját. Nem volt egy szava sem az öreg korholására. Az végre megsokallta a nagy hallgatást. Eltolta magától a fiát.