Jeffrey Archer

MEGMONDJUK AZ ELNÖKNEK?

Jeffrey Archer

Megmondjuk az
elnöknek?

Harmadik, javított kiadás

A mű eredeti címe

Shall We Tell the President?

Copyright © 1977, 1986 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Józsa T. Emmy

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

JÓZSA T. EMMY

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 696 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Január 20., kedd, délután tizenkét óra huszonhat perc

„Én, Florentyna Kane, ünnepélyesen esküszöm...”

„Én, Florentyna Kane, ünnepélyesen esküszöm...”

„...hogy az Amerikai Egyesült Államok elnökének hivatalát hűségesen viselem...”

„...hogy az Amerikai Egyesült Államok elnökének hivatalát hűségesen viselem...”

„...és legjobb képességeim szerint fenntartom, megóvom és megvédem az Egyesült Államok alkotmányát. Isten engem úgy segéljen.”

„...és legjobb képességeim szerint fenntartom, megóvom és megvédem az Egyesült Államok alkotmányát. Isten engem úgy segéljen.”

A negyvenharmadik elnök – kezét még a Rheims–Douay-féle Biblián tartva – rámosolygott a férjére, a first gentlemanre. Egy csata véget ért, kezdődik a másik. Florentyna Kane jól ismerte a csatákat. Az első akkor zajlott, amikor a kongresszusba választották, majd a szenátusba – és végül, amikor négy évvel később az Egyesült Államok első női alelnöke lett. Egy ádáz jelölőkampány után az ötödik szavazás során épphogy sikerült legyőznie Ralph Brooks szenátort a júniusi nemzeti demokrata jelölőgyűlésen. Novemberben túlélt egy még dühödtebb ütközetet a republikánus jelölttel szemben, aki New York előző kongresszusi képviselője volt. Florentyna Kane-t százötezer szavazattal választották elnökké, alig egyszázalékos – az amerikai történelemben a legkisebb – többséggel. Ez még annál a száztizennyolcezer szavazatnál is kevesebbet jelentett, mint amennyivel John F. Kennedy annak idején, 1960-ban legyőzte Richard Nixont.

Amikor a taps elhalt, az elnök megvárta, amíg eldördül a huszonegy díszlövés. Florentyna Kane megköszörülte a torkát, és szembenézett a Capitolium téren őt figyelő ötvenezer polgárral és a televíziókészülékek előtt ülő további kétszázmillióval. Ma nem kellettek a takarók és a meleg kabátok, amelyek rendszerint hozzátartoztak az ilyen alkalmakhoz. A január végéhez képest szokatlanul enyhe időben a Capitolium keleti frontjára néző, zsúfolásig megtelt füves terület latyakos volt ugyan, de már nem fehérlett a karácsonyi hótól.

– Bradley alelnök úr, legfelsőbb bíró úr, Carter elnök úr, Reagan elnök úr, tisztelendő klérus, polgártársak!

A first gentleman nézte őt, és kissé elmosolyodott, valahányszor ráismert azokra a szavakra és kifejezésekre, amelyeket ő illesztett a felesége beszédébe.

Aznap reggel fél hétkor indult a napjuk. Egyikük sem aludt jól a beiktatást megelőző pompás hangverseny után, amelyet előző este adtak a tiszteletükre. Florentyna Kane utoljára még átfutotta az elnöki beszédét, pirossal aláhúzta a hangsúlyozandó szavakat, és néhány kisebb változtatást végzett a szövegen.

Amikor felkelt, gyorsan kiválasztott a ruhatárából egy kék ruhát. Rátűzte azt a kis piros brosst, amelyet az első férjétől, Richardtól kapott a halála előtt.

Valahányszor ezt a melltűt viselte, a volt férjére emlékezett; arra, hogy azon a bizonyos napon, amikor a férfi a karbantartók sztrájkja miatt nem érte el a repülőt, kocsit bérelt, hogy ott lehessen Florentyna oldalán, amikor a Harvardon tanévzáró beszédet mondott.

Richard már nem hallhatta azt a beszédet – amelyet a Newsweek az elnökség felé vezető út rajtkövének nevezett –, mert mire Florentyna a kórházba ért, a férje meghalt.

Florentyna Kane hirtelen visszazökkent abba a való világba, amelynek immár ő volt a legnagyobb hatalmú vezetője. Persze ez a hatalom sem bizonyult elegendőnek ahhoz, hogy Richardot visszahozza. Az asszony megnézte magát a tükörben. Magabiztos volt, elvégre Parkin elnök váratlan halála miatt már két éve ő irányította az országot. A történészek meglepődve konstatálnák, hogy akkor értesült az elnök haláláról, amikor golfozás közben mintegy százhúsz centiméterről igyekezett gurító ütéssel bejuttatni a labdát a lyukba az ellenfelével szemben, aki a legrégibb barátja, majd későbbi férje, Edward Winchester volt.

Mindketten abbahagyták a játékot, amikor a helikopterek körözni kezdtek a fejük felett. Az egyik leszállt, egy tengerészgyalogos százados ugrott ki belőle, hozzájuk szaladt, és tisztelgett.

– Elnök asszony, az elnök meghalt – mondta. Most az amerikai nép megerősítette: hajlandó tovább folytatni az életét úgy, hogy egy asszony a Fehér Ház lakója. Az Egyesült Államok – a történetében első alkalommal – nőt választott a politikai élet leghőbben vágyott pozíciójára. A hálószoba ablakából Florentyna kipillantott a szélesen, szelíden hömpölygő, a kora reggeli napfényben csillámló Potomac folyóra.

Kilépett a hálószobából, és egyenesen a magánebédlőbe ment, ahol Edward, a férje csevegett a gyerekekkel, Williammel és Annabellel. Florentyna mindhármukat megcsókolta, majd leült reggelizni.

Múltbéli dolgokon nevetgéltek, és a jövőről beszélgettek, de amikor az óra nyolcat ütött, az elnök magukra hagyta őket, és az Ovális Irodába ment. A kabinetfőnöke, Janet Brown már a folyosón várta.

– Jó reggelt, elnök asszony! – köszönt.

– Jó reggelt, Janet! Minden rendben?

– Azt hiszem, igen, asszonyom.

– Helyes. Pontosan úgy szervezze meg a napomat, ahogy máskor. Ne törődjön velem, én csakis a maga útba igazításait követem. Mivel kezdjem?

– Nyolcszáznegyvenkét távirat és kétezer-négyszáztizenkét levél érkezett, de ezek ráérnek, kivéve az államelnökök jókívánságait. A válaszok tizenkét órára készen lesznek.

– Keltezze őket a mai napra, tetszeni fog nekik. És mihelyt elkészülnek, mindegyiket aláírom.

– Igenis, asszonyom. Megvan az időbeosztása is. A hivatalos programok tizenegykor kávézással kezdődnek a korábbi elnökökkel, Reagannel és Carterrel. Ön ezután a beiktatásra hajtat. Azt követően villásreggelin vesz részt a szenátusban, mielőtt megszemlélné a közvetlenül a Fehér Ház előtti beiktatási felvonulást.

Janet Brown átnyújtott néhány összekapcsolt cédulát, ahogyan tette azt tizenöt éve mindennap. Akkor csatlakozott a csapathoz, amikor Florentynát először választották meg kongresszusi képviselőnek. A feljegyzések az elnök pontos, órákra lebontott időbeosztását tartalmazták, ami a mai napon lazábbnak tűnt, mint máskor. Florentyna végigfuttatta a szemét a lapokon, és köszönetet mondott a kabinetfőnökének. Edward Winchester ekkor jelent meg az ajtóban. Amikor a felesége feléje fordult, a férfi – mint mindig – most is a szerelmét és csodálatát tükröző mosollyal felelt. Florentyna sosem bánta meg abbéli ösztönös döntését, hogy feleségül ment hozzá azon a különös napon, amikor a tizennyolcadik lyuk után tudatták vele Parkin elnök halálát. Biztos volt benne, hogy Richard is helyeselte volna a döntését.

– Tizenegyig a hivatalos iratokkal foglalkozom – mondta neki. A férfi bólintott, és elment, hogy felkészüljön az előtte álló napra.

A Fehér Ház előtt már összegyűlt a gratulálók serege.

– Bár esne az eső! – mondta a munkatársának bizalmasan H. Stuart Knight, a titkosszolgálat vezetője; meglehet, hogy a mai neki is az élete egyik legfontosabb napja lesz. – Tudom, hogy az emberek túlnyomó többsége veszélytelen, de az ehhez hasonló alkalmakkor mindig aggódom.

A körülbelül százötven fős tömegből ötven Mr. Knight embere volt. A felvezető autó, amely mindig öt perccel az elnök előtt járt, már aprólékosan átvizsgálta a Fehér Házhoz vezető útvonalat. A titkosszolgálat emberei figyelték az út mentén várakozó kis csoportokat. Némelyek zászlókat lengettek; azért jöttek el, hogy tanúi legyenek a ceremóniának, és egy napon elmondhassák az unokáiknak, milyen volt Florentyna Kane beiktatása az Egyesült Államok elnöki tisztébe.

Tíz óra ötvenkilenckor a komornyik kitárta a főkaput, és a tömeg éljenezni kezdett.

Az elnök és a férje a mosolygó emberek felé integettek, ám szakmai ösztöneik és a tapasztalataik révén tudták, hogy ötven ember tekintete nem rájuk szegeződik.

Tizenegy órakor két fekete limuzin gördült a Fehér Ház északi bejárata elé. A tengerészgyalogos díszőrség tisztelgett a két egykori elnöknek és a feleségeiknek, majd Kane elnök üdvözölte őket az oszlopcsarnokban. Ez rendszerint csak államelnököknek kijáró előjog volt. Végül ő maga vezette be őket a könyvtárba, hogy Edward, William és Annabel társaságában együtt kávézzanak.

Az idősebb exelnök azt dünnyögte, hogy kissé gyengélkedik, mert az utóbbi nyolc évben a felesége főztjére kellett hagyatkoznia.

– Egyetlen edényt se szennyezett be évek hosszú során át, de most már napról napra ügyesebb. Persze biztosra mentem: megajándékoztam a The New York Times gyűjteményes szakácskönyvével; jószerivel ez az egyetlen kiadványuk, amiben nem illettek kritikával. – Florentyna idegesen nevetett. Vissza akart térni a hivatalos teendőihez, de nagyon jól tudta, hogy az exelnökök örömmel töltik ismét a Fehér Házban az időt, ezért úgy tett, mintha figyelmesen hallgatná őket; álarcot öltött, és közel húszévnyi politizálás után tette mindezt öntudatlanul.

– Elnök asszony... – Florentynának gyorsan kellett reagálnia, hogy senki ne vegye észre, csak ösztönösen felelget. – Egy perccel múlt dél! – Felnézett a kabinetfőnökére, felállt, majd az exelnököket és a feleségeiket a Fehér Ház lépcsőjéhez vezette. A tengerészzenekar most utoljára zendített rá az elnöki indulóra, a Hail to the Chiefre. Egy órakor ismét ezt fogják elsőként játszani.

A két exelnököt a konvoj első autójához, egy fekete, üvegtetős, golyóálló limuzinhoz kísérték. A kongresszusból a képviselőház elnöke, Jim Wright és a szenátus többségi vezetője, Robert Byrd már a második kocsiban ültek. Közvetlenül a limuzin mögött két autó állt, tele a titkosszolgálat embereivel. Florentyna és Edward az ötödik autóban foglaltak helyet. A következő kocsiban a New Jersey-i Bradley alelnök és a felesége utaztak.

H. Stuart Knight még egy rutinellenőrzést tartott. Ötven embere most százra gyarapodott. Délre – a helyi rendőrséget és az FBI kontingensét is számításba véve – már ötszázan lesznek; no meg a CIA emberei, gondolta bánatosan Knight. Persze, vele nem közölték, hogy ott lesznek-e, vagy sem, és még ő sem fedezné fel őket a tömegben. A bámészkodók éljenzését hallgatta, amely felerősödött, amint az elnöki limuzin kigördült a Capitolium felé vezető útra.

Edward barátságosan fecsegett, de Florentyna gondolatai másutt jártak. Gépiesen integetett a Pennsylvania Avenue-t szegélyező tömegnek, magában még egyszer átismételte a beszédét. Elmaradt mögöttük az újjáépített Willard Hotel, az építés alatt álló hét irodaház, a többszintes lakóépületek, amelyek leginkább az indiai barlanglakásokra hasonlítottak, a számos új üzlet és étterem, majd a széles, parkosított sétány, valamint a J. Edgar Hoover Épület is, az FBI székhelye, amelyet az első igazgatója után neveztek el, és amely bizonyos szenátorok erőfeszítései ellenére továbbra is ezen a néven volt ismert. Mennyire átalakult ez az út tizenöt év alatt!

Közeledtek a Capitoliumhoz, és Edward félbeszakította az elnök merengését.

– Isten legyen veled, kedvesem! – A felesége rámosolygott, és megszorította a kezét. Mind a hat autó megállt.

Kane elnök belépett a Capitolium földszintjére. Edward hátramaradt egy percre, amíg köszönetet mondott a sofőrnek. Azokat, akik a többi autóból kiszálltak, pillanatok alatt a titkosszolgálat emberei vették körül, így a tömegtől elhatárolva, integetve tették meg az útjukat az emelvényen lévő ülésükig. Miközben a protokollfőnök csendesen átkísérte Kane elnököt az átjáró alatt a fogadási területre, tízlépésenként tengerészgyalogosok tisztelegtek neki. Itt Florentynát Bradley alelnök üdvözölte. Mindketten szótlanul álltak, egyikük sem késztette válaszra a másikat.

A két exelnök mosolyogva átment az átjárón. Az idősebbik elnökön most első alkalommal látszott meg a kora: a haja egyik napról a másikra megőszült. Ő és Florentyna – ma immár hetedszer – kezet ráztak. A protokollfőnök átvezette őket egy kis fogadószobán az emelvényhez. Erre a célra ugyanis – mint valamennyi elnöki beiktatáskor – egy ideiglenes emelvényt állítottak fel a Capitolium keleti lépcsőjén. A tömeg egyre növekedett, és több mint egy percen át éljenzett, miközben az elnök és a volt elnökök integettek. Végül csendben leültek, és várták, hogy megkezdődjön a ceremónia.

– Amerikai honfitársaim! Hivatalom elfoglalásakor azok a problémák, amelyekkel az Amerikai Egyesült Államok szerte a világon szembesülni kényszerül, hatalmasak és fenyegetőek. Dél-Afrikában könyörtelen polgárháború dúl feketék és fehérek között; a Közép-Keleten az utóbbi évek pusztító csatáinak nyomait eltüntették ugyan, de mindkét oldal inkább fegyverkezik, semmint az iskoláit, a kórházait és a kisgazdaságait fejlesztené. Kína és India, Oroszország és Pakisztán határain háborús veszély áll fenn a föld legnépesebb nemzetei között. Dél-Amerika jobb- és baloldali szélsőségek között hányódik, de egyik szélsőség sem képes népeinek az életkörülményein javítani. Az Észak-atlanti Szerződés két első aláírója, Franciaország és Olaszország a NATO-ból való kilépést fontolgatja. 1949-ben Harry S. Truman elnök kijelentette, hogy az Egyesült Államok minden hatalmával és erőforrásával készen áll a szabadság erőinek védelmezésére, akárhol is kerülnek azok veszélybe. Ma egyesek azt mondanák, hogy ez a nagylelkű gesztus kudarcot vallott, Amerika túl gyenge volt, és ma is gyenge ahhoz, hogy a világ irányításának teljes terhét magára vegye. Az ismétlődő nemzetközi válságok küszöbén bármely amerikai polgár megkérdezheti, miért kell törődnie a hazától oly távol zajló eseményekkel, és miért kell bármilyen felelősséget is éreznie a szabadság védelme iránt az Egyesült Államokon kívül. Ezekre a kétségekre nem kell a saját szavaimmal válaszolnom. „Egyetlen ember sem egyedülálló sziget – írta John Donne több mint három és fél évszázaddal ezelőtt. – Mindegyikünk a kontinens egy darabja.” Az Egyesült Államok az Atlanti-óceántól a Csendes-óceánig és az Északi-sarktól az Egyenlítőig terjed. „Én az emberiséghez tartozom – írja –, ezért soha ne tudakold, kiért szól a harang; érted szól!”

Edward szerette a beszédnek ezt a részét, mert annyira kifejezte a saját érzéseit. Ennek ellenére kíváncsi volt, a hallgatóság ugyanolyan lelkesedéssel reagál-e, mint ahogy a múltban üdvözölte Florentyna szónoki szárnyalásait. A mennydörgő taps újra biztosította őt erről. Még működik a varázs...

– Itthon olyan egészségügyi szolgáltatást fogunk megszervezni, hogy az egész szabad világ irigyelni fogja. Minden állampolgárnak egyformán lehetőséget ad majd a legkitűnőbb egészségügyi tanácsadásra és segítségre. Egyetlen amerikait sem engedhetünk meghalni amiatt, mert anyagilag nem engedheti meg magának az életet.

Sok demokrata az államilag finanszírozott időskori betegellátással kapcsolatos állásfoglalása miatt szavazott Florentyna Kane ellen. Amikor egy deres hajú, idős háziorvos azt mondta neki, az amerikaiaknak meg kell tanulniuk a saját lábukon állni, Florentyna így vágott vissza: „Ezt mégis hogyan tehetnék meg, ha már az ágyat nyomják?” „Isten mentsen meg minket egy női elnöktől!” – válaszolta az orvos, és a republikánusokra szavazott.

– De ennek a kormányzatnak a fő programja a törvény és a rendfenntartás területét célozza meg. Éppen ezért egy törvényjavaslatot szándékozom benyújtani a kongresszusnak annak érdekében, hogy az engedély nélküli fegyvereladás törvényellenesnek minősüljön.

A taps a tömeg részéről ezúttal nem volt annyira spontán.

Florentyna felemelte a fejét.

– És ezért azt mondom önöknek, polgártársaim, hogy legyen ennek a századnak a vége egy olyan korszak, amelyben az Egyesült Államok indít háborút – háborút a betegség, a diszkrimináció és a szegénység ellen!

Az elnök leült, a hallgatóság pedig egy emberként, egyszerre állt fel.

A tizenhat perces beszédet tíz alkalommal szakította meg a taps. De amint a nemzet elnöke – megbizonyosodva arról, hogy a tömeg vele van – elfordult a mikrofontól, a tekintete már nem az éljenző embereken járt. Végigfürkészte az emelvényen az előkelőségeket, de egyetlen személyt keresett. Odament a férjéhez, arcon csókolta, majd belekarolt, mielőtt a fürge, tettre kész protokollfőnök lekísérte őket az emelvényről.

H. Stuart Knight gyűlölte mindazt, ami nem menetrend szerint zajlott, és ma semmi sem ment időben. Mindenki legalább harmincperces késésben volt az ebédről.

Végül, amikor az elnök belépett a terembe, hetvenhat vendég állt ott. Ők voltak azok a férfiak és nők, akik jelenleg a demokrata pártot irányítják. Azok az „északiak”, akik elhatározták, hogy a női jelöltet támogatják – kivéve a Ralph Brooks szenátorra szavazókat.

Az ebéden részt vevők közül néhányan már tagjai voltak Florentyna kabinetjének, és mindenki jelen volt, aki valamilyen módon hozzájárult a Fehér Házba történő visszajuttatásában.

Az elnöknek se alkalma, se hajlandósága nem volt az ebéd elfogyasztására; mindenki tüstént beszélni akart vele. A menüt speciálisan az ő kedvenc ételeiből állították össze, homárkrémlevessel kezdve és marhasülttel folytatva. Végül a főszakács főfogása került terítékre, egy csokoládémázas torta, amely a Fehér Házat formázta. Edward észrevette, hogy a felesége igyekszik figyelmen kívül hagyni az Ovális Iroda formás szeletét, amelyet eléje tettek.

– Ezért nincs szüksége soha fogyókúrára – fűzte hozzá Marian Edelman, akinek igazságügyi miniszterré való kinevezése meglepetés volt. Marian a gyermekek jogainak fontosságáról beszélt. Edward próbált ugyan figyelni, de nem sok sikerrel.

Mire a Fehér Ház utolsó szárnyát is befalták, és az utolsó kézfogások is megtörténtek, az elnök és kísérete már negyvenöt perces késésben volt a beiktatási ünnepségről. Amikor megérkeztek a Fehér Ház előtti tribünre, a kétszázezres tömegből leginkább az elnöki díszőrség tagjai könnyebbültek meg, akik már több mint egy órája álltak vigyázzban. Mihelyt az elnök helyet foglalt, a parádé elkezdődött. Elvonult előttük a katonai díszegység, és az Egyesült Államok Tengerészgyalogságának zenekara a teljes repertoárját eljátszotta John Philip Sousa indulóitól a God Bless Americáig. Az államok különféle élőképeket mutattak be, ezek közül némelyek – így Illinois-é is – Florentyna lengyel múltjának eseményeit elevenítették fel, kissé oldva a hangulatot, amely az új elnök számára nemcsak komoly, hanem ünnepélyes is volt.

Érezte, hogy ez az egyetlen nemzet a földön, amely egy bevándorló leányára merte bízni a legmagasabb tisztséget.

Amikor a háromórás ünnepség véget ért, és az utolsó zászló is eltűnt az úton, Janet Brown, Florentyna Kane kabinetfőnöke odahajolt az elnökhöz, és megkérdezte tőle, hogy az első beiktatási bálig mivel óhajt foglalkozni.

– Aláírom a kormány tagjainak kinevezését, az államfőknek szóló leveleket, és letakarítom az íróasztalomat a holnapi napra – hangzott az azonnali válasz. – Erre rá is megy az első négy év.

Az elnök egyenesen visszatért a Fehér Házba. Amint a déli oszlopcsarnokon végighaladt, a tengerészzenekar rázendített a Hail to the Chiefre. Az elnök levette a kabátját, mielőtt az Ovális Irodába ért. Határozott mozdulattal leült az impozáns, bőrrel díszített tölgyfa íróasztalhoz. Egy pillanatnyi szünetet tartott, körülnézett a szobában. Minden olyan volt, amilyennek kívánta; mögötte ott volt Richard és William képe, amint futballozgatnak. Előtte egy papírnehezéken egy George Bernard Shaw-idézet, amit Annabel oly gyakran citált: „Egyes emberek olyannak látják a dolgokat, amilyenek, és azt kérdik, miért; én álmodom dolgokról, amik sohasem voltak, és azt mondom, miért ne.” Florentyna baljára az elnöki zászlót, jobbjára az Egyesült Államok lobogóját helyezték. Az íróasztal közepét a varsói Báró Hotel papírmaséból készült mása uralta, amelyet William csinált még tizennégy éves korában. A kandallóban szén izzott. Az újonnan felesküdött elnökre Abraham Lincoln arcképe nézett. Az ívelt ablakmélyedésen túl a zöld gyep egészen a Washington-emlékműig hullámzott. Az elnök elmosolyodott. Hazatért.

Florentyna Kane a kezébe vett egy hivatalos iratokból álló stószt, és átnézte azoknak a nevét, akik a kormányában fognak szolgálatot teljesíteni. Több mint harminc kinevezést kellett szentesítenie, amelyeket széles mozdulattal alá is írt. Az utolsó Janet Browné, a kabinetfőnöké volt. Az elnök utasítást adott, hogy azonnal küldjék a kinevezéseket a kongresszusba. Janet felemelte a papírokat, amelyek meghatározzák majd Amerika következő négy évének történelmét.

– Köszönöm, elnök asszony – mondta, majd hozzátette: – Mit óhajt most tenni?

– Mindig a legnagyobb problémával kezdjük, ahogy Lincoln tanácsolta, szóval nézzük át a fegyvertartást szabályozó törvénytervezetet.

Az elnök kabinetfőnöke megborzongott, mert nagyon jól tudta, hogy az elkövetkező két évben a harc a Fehér Házban pontosan olyan dühödt és súlyos lesz, mint a polgárháború, amellyel Lincoln került szembe. Túl sokan tekintik a fegyvertartást elidegeníthetetlen, veleszületett joguknak. Janet azért imádkozott, nehogy megosztottság legyen a vége.

Március 3., csütörtök, délután öt óra negyvenöt perc
(Két évvel később)

Nick Stames haza akart menni. Reggel héttől dolgozott, és már délután háromnegyed hat volt. Nem emlékezett rá, hogy délben evett-e egyáltalán valamit. A felesége, Norma morgolódott, hogy soha nem megy haza vacsoraidőben, vagy ha igen, olyan későn, hogy az étel már ehetetlen. Egyáltalán: mikor volt utoljára ideje arra, hogy egy étkezést befejezzen? Norma még aludt, amikor ő fél hétkor elindult az irodába. Mivel a gyerekek már kirepültek, Normának egyetlen tulajdonképpeni feladata maradt, hogy neki vacsorát főzzön. Mindig panaszkodott Nickre: ha a férfi nem lett volna sikeres ember, Normának az lett volna a baja. De ő – a csudába is! – bárkinek a mércéje szerint sikeres ember volt, a legfiatalabb ügynök az FBI-nál, akit egy területi hivatal vezetésével bíztak meg. Nem találni olyan állást, amely mellett az ember negyvenegy éves korában mindennap vacsoraidőre haza tud érni. Mindenesetre Nick szerette a munkáját. Ez volt a szeretője, és a felesége csak hálás lehetett volna ezért.

Nick Stames kilenc évvel ezelőtt lett a Washingtoni Területi Iroda vezetője. A harmadik legnagyobb területi irodáé Amerikában, bár a legkisebb körzetet – Washington D. C.-nek csupán százötvennyolc négyzetkilométerét – fedte le; huszonkét osztaga volt, tizenkét bűnügyi és tíz biztonsági. A pokolba is! A világ fővárosában ő tartja fenn a rendet! Magától értetődő, ha néha nem ér haza időben. De ma este igazán igyekezni akart. Amikor ideje engedte, imádta a feleségét. Most is időben otthon akart lenni. Felemelte a házi telefont, és hívta a bűnügyi koordinátorát, Grant Nannát.

– Grant!

– Főnök?

– Hazamegyek.

– Nem is tudtam, hogy magának olyan is van!

– Nem mintha maga különb lenne.

Nick Stames letette a kagylót, kezével beletúrt hosszú, sötét hajába. Inkább egy filmbeli bűnözőnek nézett ki, mint FBI-ügynöknek. Sötét volt a szeme, a bőre, a haja, még az öltönye és a cipője is, de az utóbbi kettő valóban olyan volt, mint egy szövetségi ügynöké. A hajtókáján egy kitűzőt viselt, amely az Egyesült Államok és Görögország zászlóját ábrázolta.

Néhány évvel ezelőtt felajánlottak neki egy előmeneteli lehetőséget, és átkerülhetett volna az utca túloldalára, az FBI központjába, hogy az igazgató tizenhárom helyettesének egyike legyen, de minthogy helyettesnek lenni egy íróasztalhoz láncolva nem az ő stílusa volt, inkább maradt. Pedig az átköltözés e helyett az odú helyett valóságos palotát biztosított volna számára. A Washingtoni Területi Iroda a Pennsylvania Avenue-n lévő régi postahivatal épületének harmadik, negyedik és hetedik emeletén működött, ahol a szobák olyanok voltak, mint a vasúti fülkék. Akár nyomortanyáknak is minősíthették volna őket.

Amint a nap letűnt a magas épületek mögött, Nick homályos szobája egyre sötétebb lett. Odament, hogy felkapcsolja a világítást. Ne pazarold az áramot! – figyelmeztetett egy fluoreszkáló címke, amelyet a kapcsolótáblára ragasztottak. Miként a régi postahivatal épületéből ki- és bejárkáló, szolid, sötét ruhás férfiak és nők nyilvánvalóvá tették, hogy ez itt az FBI Washingtoni Területi Irodájának az épülete, úgy a kincstári falfestés arra hívta fel a figyelmet, hogy a Szövetségi Energiaigazgatóság hatalmasságai két emeletet birtokolnak a Pennsylvania Avenue-n lévő zegzugos épületben.

Nick kibámult az ablakon az utca túloldalán álló FBI-központra, amelyet 1976-ban fejeztek be. Csúf monstrum volt, az ő irodájánál is nagyobb felvonókkal. De nem bosszankodott emiatt. Elérte a tizennyolcadik fizetési osztályt, és csak az igazgatónak volt az övénél nagyobb fizetése. Semmi esetre sem akart addig íróasztal mögött ülni, amíg egy pár aranybilinccsel nyugdíjba nem küldik. Állandó kapcsolatban akart lenni az utcán lévő ügynökökkel, rajta akarta tartani a kezét az FBI ütőerén. A Washingtoni Területi Irodában szándékozott maradni, hogy állva, nem ülve halhasson meg. Újra megnyomta a házi telefon gombját.

– Julie, lassan indulok haza!

Julie Bayers felnézett, majd olyan meglepve pillantott az órájára, mintha ebédidő lenne.

– Igen, uram – mondta szinte hitetlenkedve.

Ahogy kifelé tartott az irodából, Nick rávigyorgott:

– Muszaka, piláf és a feleségem! Csak ne szóljon a maffiának! – Nick egyik lábával már éppen kinn volt az ajtón, amikor a magántelefonja csörögni kezdett. Már csak egy lépés hiányzott, és benn lehetett volna a nyitott liftben, de soha nem tudott ellenállni a telefoncsengésnek. Julie felállt, és a főnöke irodája felé indult. Nick – mint mindig – megcsodálta villámgyors lábát.

– Maradjon, Julie, felveszem! – Nick visszaballagott a szobájába, és felvette a telefont. – Itt Stames.

– Jó estét, uram! Blake hadnagy vagyok a fővárosi rendőrségtől.

– Üdv, Dave! Gratulálok a kinevezéséhez. Nem találkoztunk már vagy... – megállt egy pillanatra – ...legalább öt éve. Akkor még csak őrmester volt. Hogy van?

– Köszönöm, uram, remekül.

– Nos, hadnagy, belecsöppent az évszázad bűnügyébe, nem igaz? Elkapott egy tizennégy évest, aki egy csomag rágógumit lopott, és most a legjobb emberemre van szüksége, hogy kiderítse, hová rejtette a gyanúsított az árut.

Blake nevetett.

– Nem ennyire nehéz az ügy, Mr. Stames! Van itt egy fickó a Woodrow Wilson Kórházban, aki találkozni akar az FBI főnökével. Állítólag valami életbevágóan fontos mondanivalója van számára.

– Ismerem ezt az érzést, én magam is nagyon szeretnék beszélni vele. Gondolja, hogy az egyik szokásos informátorunk, Dave?

– Nem, uram.

– Mi a neve?

– Ángelo Kaszefikisz.

– Személyleírás van?

– Nincs. Csak telefonon beszéltem vele. Mindössze annyit volt hajlandó mondani, hogy rossz lesz Amerikának, ha az FBI nem figyel rá.

– Ezt mondta? Tartsa a vonalat, amíg ellenőrzöm a nevet. Lehet, hogy egy dilis.

Nick Stames lenyomott egy gombot, hogy az ügyeletes tiszttel kapcsolatba kerüljön.

– Ki az ügyeletes?

– Paul Fredericks, főnök.

– Paul, vegye elő a dilisdobozt.

A dilisdoboz, ahogy az FBI-nál becézték, fehér nyilvántartó kártyák gyűjteménye volt, amely mindazoknak az embereknek a nevét tartalmazta, akik szívesen telefonálnak az éjszaka kellős közepén, hogy bejelentsék: marslakók szálltak le a hátsó udvarban, vagy felfedtek egy világméretű CIA-összeesküvést.

Fredericks FBI-ügynök újból a vonalban volt, a dilisdoboz előtte.

– Itt vagyok, főnök! Hogy hívják?

– Ángelo Kaszefikisz – vágta rá Stames.

– Egy bolond görög! – mondta Fredericks. – Ezeknél az idegeneknél sose lehet tudni.

– A görögök nem idegenek! – csattant fel Stames. Az ő neve, mielőtt megrövidítették, Nick Sztamatákisz volt. Soha nem bocsátotta meg az apjának – Isten nyugosztalja –, hogy nagyszerű hellén vezetéknevét angolosíttatta.

– Sajnálom, uram. Nincs egyáltalán ilyen név sem a dilisdobozban, sem pedig az informátorok aktáiban. Említette esetleg a fickó valamelyik ügynökünk nevét, akit ismer?

– Nem, csak az FBI főnökét akarta.

– Mi is, nem igaz?

– Elég a beszólásokból, Paul, különben a szabályzatban előírt egy hétnél tovább lesz a panaszkezelésen.

A Területi Irodánál mindegyik ügynök évente egy hetet a dilisdoboz mellett töltött, és egész éjszaka a telefonhívásokra válaszolt, hogy kíváncsi marslakókkal birkózzon meg, vagy éppen galád CIA-puccsokat hiúsítson meg. Minden ügynök rettegett ettől a munkától. Paul Fredericks gyorsan letette a kagylót. Két hét ezen a helyen, és az ember a saját nevére is kiállíthatja a kis fehér kártyát.

– Nos, van valami elképzelése? – kérdezte Stames Blake-et, mialatt fáradtan elővett egy cigarettát, és rágyújtott. – Milyennek hallatszott a hangja?

– Kétségbeesettnek és zavarodottnak. Kiküldtem az egyik újoncomat, de nem tudott mást kiszedni belőle, mint hogy Amerikának oda kellene figyelnie arra, amit mond. Őszintén rémültnek tűnt. Lábon lőtték, és komplikációk léptek fel. Elfertőződött a sebe. Nyilván eltelt néhány nap, mire kórházba került.

– Hogy kapta a lövést?

– Még nem tudjuk. Próbálunk felkutatni tanúkat, de eddig még nem jutottunk előbbre, Kaszefikisz pedig nem akarja elárulni, mikor történt.

– De az FBI-t akarja, ugye? Csak a legjobbat, nem igaz? – jegyezte meg Stames. Sajnálta, hogy kiszaladt a száján, de már késő volt. Meg se próbálta visszaszívni. – Köszönöm, hadnagy – mondta. – Azonnal ráállítok valakit. Reggel majd értesítem magát. – Stames letette a telefont. Már hat óra van! Miért is fordult vissza? Átkozott telefon! Ezt az ügyet Grant Nannának kellene kézbe vennie. És nem kellett volna azt a meggondolatlan megjegyzést tennie. Elég súrlódás van az FBI és a fővárosi rendőrség között anélkül is, hogy ilyesmivel tetézné. Nick felemelte a házi telefont, és felhívta a bűnügyi osztály vezetőjét.

– Grant!

– Mintha azt mondta volna, hogy haza kell mennie.

– Jöjjön át az irodámba egy percre!

– Igen, azonnal ott leszek, főnök.

Grant Nanna néhány másodpercen belül megjelent védjegyes szivarjával. Felvette a zakóját, amit mindig megtett, ha Nick irodájába ment.

Nanna karrierje mesébe illő volt. A Texas állambeli El Campóban született, kitüntetéses diplomát, majd jogi fokozatot szerzett. Mint fiatal ügynököt kinevezték a Pittsburghi Területi Irodához, ahol megismerte leendő feleségét, Bettyt, aki gyorsíró volt az FBI-nál. Négy fiuk van, mindegyikük a virginiai Politechnikai Intézetbe jár. Kettő mérnök, egy doktor, egy pedig fogorvos lesz. Nanna több mint harminc éve volt ügynök. Tizenkét évvel régebben, mint Nick, aki annak idején újoncként hozzá került. Nanna nem neheztelt rá, amiért ő lett a bűnügyi osztály vezetője, sőt nagyon tisztelte Nicket, ahogyan négyszemközt szólította őt.

– Mi a probléma, főnök?

Stames felnézett, amikor Nanna belépett az irodába. Megállapította, hogy ez a százhetvenöt centi magas, ötvenöt éves, robusztus, szivarrágó bűnügyi összekötő bizonyosan „nemkívánatos” minősítést kapna, figyelembe véve az Iroda súlyelőírásait.

Egy százhetvenöt centis férfinak legalább a hetven-hetvenhárom kilót kellene tartania. Nanna mindig meglapult az FBI-ügynökök negyedéves súlyellenőrzésén. Azért, hogy elkerülje az Iroda legszigorúbb szabályának a megsértését, több alkalommal is hashajtóval igyekezett csökkenteni a súlyát, különösen a Hoover-korszakban, amikor a „kívánatosság” egyszerűséget és tettrekészséget jelentett.

Kit érdekel? – gondolta Stames. Grant tudása és tapasztalata többet ér egy tucatnyi karcsú, fiatal, atlétatermetű ügynöknél, amilyeneket a Washingtoni Területi Iroda helyiségeiben mindennap lehet látni. Ahogy azt már százszor tette, most is megfogadta: Nanna súlyproblémájával majd máskor foglalkozik.

Nick elismételte a Woodrow Wilson Kórházban ápolt görög férfi történetét úgy, ahogy Blake hadnagy előadta.

– Küldjön oda két embert – utasította Nannát. – Ki az ügyeletes ma?

– Aspirin. De ha arra gyanakszik, főnök, hogy besúgó az illető, akkor őt igazán nem küldhetem oda.

Aspirin a Washingtoni Területi Irodánál alkalmazásban álló legidősebb ügynök ragadványneve volt. Egykor, még Edgar Hoover idején, mindent szabályszerűen csinált, amivel sok embernek okozott fejfájást. Nyugdíjazása az év végén válik esedékessé, és az elkeseredését immár nosztalgia váltotta fel.

– Nem, ne küldje Aspirint. Küldjön két fiatalt.

– Esetleg Calvertet és Andrewst?

– Egyetértek – válaszolta Stames. – Ha azonnal tájékoztatja őket, talán vacsorára még hazaérek. Hívjon fel otthon, ha kiderül, hogy érdemes foglalkozni vele.

Miután Grant Nanna elment, Nick immár egy második flörtízű mosollyal búcsúzott a titkárnőjétől. Ő volt az egyetlen vonzó teremtés az Irodában. Julie felnézett, és közönyösen mosolygott.

– Szívesen dolgozom egy FBI-ügynöknek, de semmi esetre sem mennék hozzá feleségül – mondta a felső fiókban lévő kis tükrének.

Eközben Grant Nanna visszaért Nick irodájába, és felemelte a bűnügyi részleggel való közvetlen összeköttetést biztosító telefont.

– Küldjék be Calvertet és Andrewst.

– Igen, uram.

Határozott kopogtatás hallatszott az ajtón. Két ügynök lépett be. Barry Calvert a maga százkilencvennyolc centijével bármilyen mérce szerint magasnak volt mondható. Harminckét évével a bűnügyi osztály egyik legambiciózusabb emberének tartották. Sötétzöld zakót, sötét színű, jellegtelen nadrágot és vastag talpú fekete bőrbakancsot viselt. Rövidre vágott barna haját jobboldalt pedánsan elválasztotta. Könnycsepp alakú pilótaszemüvege a nonkonformizmusát jelezte. Mindig jóval a fél hatos hivatalos munkabefejezés utánig volt szolgálatban, és nem azért, hogy a ranglétrán feljebb kerüljön. Imádta a munkáját. Amennyire a kollégái tudták, szerelmi élete nem volt, vagy legalábbis nem több egy futó kalandnál. Calvert a Középnyugaton született, és miután az indianai egyetemen szociológiából diplomázott, belépett az FBI-ba, majd egy tizenöt hetes tanfolyamon vett részt Quanticóban, az FBI Akadémián. Akárhogy is nézzük, ilyen egy született FBI-os.

Vele ellentétben Mark Andrews kevésbé volt tipikus FBI-újonc. Miután a Yale-en főszakként a történelmet választotta, a tanulmányait a jogi fakultáson fejezte be, majd úgy döntött, hogy néhány évre egy kis kalandba bocsátkozik, mielőtt egy ügyvédi irodához csatlakozna. Úgy érezte, érdemes lenne megismernie a bűnügyeket és a rendőrséget belülről is, de nem ezzel indokolta, hogy be akar lépni az FBI-hoz – azt ugyanis senki sem tartja megfelelő helynek a tudományos tapasztalatok megszerzésére. Valójában Hoover karrierként olyan nagy becsben tartotta ezt a hivatást, hogy azokat az ügynököket, akik a szolgálatot elhagyták, többé nem engedte visszatérni. Mark Andrews a maga száznyolcvanhárom centijével kis termetűnek látszott Calvert mellett. Üde, őszinte arca, világoskék szeme volt. Göndör, szőke hajtincsei az inggallérját súrolták. Huszonnyolc évével ő volt az osztály legfiatalabb ügynöke. Az öltözéke mindig csinos, divatos és nem egészen a szabályoknak megfelelő volt. Nick Stames egyszer például piros zakóban és barna nadrágban találta őt, fel is függesztette a szolgálatból, és haza kellett mennie, hogy megfelelően átöltözzön. „Soha ne hozz szégyent az Irodára!” – ez volt a jelszó. Markot a sármja elég sok kellemetlenségnek tette ki a bűnügyi osztályon, de a célkitűzésével kapcsolatos állhatatossága jócskán kárpótolta őt a legelőkelőbb egyetemeken végzettek neveltetéséért és modoráért. Magabiztos volt, de sosem tolakodó vagy csak a saját előmenetelével törődő. A karrierjére vonatkozó terveit az Irodában senkivel sem tudatta.

Grant Nanna előadta nekik a sztorit a rémült emberről, aki a Woodrow Wilsonban vár rájuk.

– Fekete? – érdeklődött Calvert.

– Nem. Görög.

Calvert meglepődése kiült az arcára. Washington lakosságának nyolcvan százaléka és a bűncselekménnyel vádoltak kilencvennyolc százaléka fekete. A hírhedt Watergate-ügy is kezdetben azért volt gyanús azoknak, akik jól ismerik Washingtont, mert feketék nem szerepeltek benne, habár ezt egyetlen ügynök sem mondta volna ki hangosan.

– Nos, Barry, gondolja, hogy meg tudja csinálni?

– Persze. Reggelre megírjam és az asztalára tegyem a jelentést belőle?

– Nem. A főnök azt akarja, hogy közvetlenül őt értesítsék, ha kiderül, hogy mégis érdekes az ügy, különben másnapra elég lesz a jelentés. – Megcsörrent Nanna telefonja.

– Mr. Stames keresi a kocsijában lévő adóvevőjéről, uram – mondta Polly, az éjszakai telefonközpontos.

– Ő sem változik, nem igaz? – mondta bizalmasan Grant a két fiatal ügynöknek, miközben a tenyerével lefedte a telefonkagyló mikrofonját. – Üdv, főnök! – szólt bele a kagylóba.

– Grant, említettem magának, hogy a görögnek egy golyó okozta seb van a lábán, ami elfertőződött?

– Igen, főnök.

– Helyes. Megtenne nekem egy szívességet? Hívja fel Gregory atyát a templomunkban, a Szent Konstantin és Szent Helénben, és kérje meg, hogy menjen át, és nézze meg a fickót.

– Ahogy óhajtja.

– És menjen haza, Grant! Aspirin majd tartja éjszaka a frontot az irodában.

– Éppen most akartam indulni, főnök.

A vonal elnémult.

– Oké, fiúk, menjenek az útjukra!

A két szövetségi ügynök a piszkos, homályos folyosón a személyzeti lift felé tartott. A felvonó úgy nézett ki, mintha kurbli kellett volna az elindításához. Végül kinn, a Pennsylvania Avenue-n beültek a szolgálati kocsiba, egy négyajtós sötétkék Fordba.

Mark a Pennsylvania Avenue-n hajtott végig, a Nemzeti Levéltár és a Mellon Galéria mellett. Megkerülte a dús növényzetű Capitolium teret, és ráhajtott az Independence Avenue-ra, ami Washington délkeleti részébe vezet. Amikor a két ügynök az Első utcánál, a Kongresszusi Könyvtár közelében arra várt, hogy a lámpa zöldre váltson, Barry az órájára pillantott.

– Miért nem Aspirint állították erre az átkozott ügyre?

– Ki küldene Aspirint egy kórházba? – mondta Mark, és elmosolyodott. A két férfi azonnal jó viszonyba került egymással, amikor az FBI Akadémián, Quanticóban először találkoztak. A tanfolyam első napján minden hallgató kapott egy táviratot, amely a megbeszélt találkozó időpontját erősítette meg. Valamennyi új ügynököt felkérték, hogy ellenőrizze a tőle jobbra és balra eső társa táviratának a hitelességét. Ezzel akarták hangsúlyozni, hogy mindig különös óvatosságra van szükség. Mark belepillantott Barry táviratába, és vigyorogva visszaadta.

– Gondolom, a magáé rendben van, amennyiben az FBI-szabályzat King Kong alkalmazását is engedélyezi – mondta.

– Nézze – válaszolta Calvert, miközben fürkészve olvasta Mark táviratát –, egy nap még szüksége lehet King Kongra, Mr. Andrews.

A lámpa zöldre váltott, de egy kocsi Mark és Barry előtt a belső sávból balra akart behajtani az Első utcába. A két türelmetlen FBI-ügynök egy pillanatra elakadt az út kellős közepén.

– Szerinted mit mondhat az a pasas nekünk?

– Remélem, tud valamit a belvárosi bankról – felelte Barry. – Én nyomozok ebben az ügyben, de három hét elteltével sincs még semmi nyomom. Stames meg engem szorongat miatta.

– Nem, nem erről lehet szó, hiszen lábon lőtték. Valószínű, hogy egy újabb jelölt a dilisdoboz számára. A felesége nyilván rálőtt, mert egy kis etyepetye miatt nem ment haza időben.

– A főnök csupán papot akar küldeni a görög honfitársához. Közben te meg én a pokolban fetrenghetnénk felőle.

Mindketten nevettek. Jól tudták, hogy ha bármelyikük bajba kerülne, Nick Stames a Washington-emlékművet is kőről kőre elhordaná, ha úgy gondolná, ezzel segít rajtuk. Amint folytathatták útjukat az Independence Avenue-n Washington délkeleti részének központja felé, a forgalom fokozatosan csökkent. Néhány perc múlva elhaladtak a Tizenkilencedik utca, majd a Nemzeti Gárda kiképzőhelye mellett, és elértek a Woodrow Wilson Kórházhoz. Leparkoltak a látogatóknak kijelölt helyen. Calvert kétszer is ellenőrizte, hogy minden ajtó be van-e zárva. Semmi sem olyan kínos egy ügynök számára, mint ha ellopják a kocsiját, és a rendőrséget kell kihívnia, hogy kerítsék elő. Ez a legegyszerűbb módja annak, hogy az ember egy hónapra a dilisdoboz mellé kerüljön.

A kórház bejárata régi és ütött-kopott volt, a folyosók pedig sötétek és zordak. Az éjszakai ügyeletet ellátó lánytól megtudták, hogy Kaszefikisz a harmadik emeleten, a 3308-as szobában van. Mindkét ügynököt meglepte a biztonsági intézkedések teljes hiánya. Nem kellett megmutatniuk az igazolványukat, és úgy sétálhattak körbe az épületben, mintha oda tartoznának. Senki nem vetett többé rájuk egyetlen pillantást sem. Talán ügynökökként túlságosan érdekelte őket a biztonság.

A felvonó lassan vitte fel őket a harmadik emeletre. Rajtuk kívül még egy mankóra támaszkodó férfi és egy tolószékes asszony utazott a felvonóval. Csevegtek egymással, mintha rengeteg idejük lenne, és közben teljesen megfeledkeztek a lift lassúságáról. Amikor felértek a harmadik emeletre, Calvert odament egy ápolónőhöz, és az ügyeletes orvos után érdeklődött.

– Azt hiszem, hogy dr. Dexter már végzett mára, de megnézem – mondta az osztályos nővér. Nem mindennap találkozik FBI-osokkal, és az alacsonyabbikat, a világoskék szeműt olyan jóképűnek találta. A nővér és az orvos együtt jöttek vissza a folyosón. Dr. Dexter mind Calvertet, mind Andrewst meglepte. Bemutatkoztak. Biztos a lába miatt – gondolta Mark. Utoljára akkor látott ilyen lábakat, amikor a Yale moziklubja bemutatta Anne Bancroft filmreprízét, a Diploma előttöt. Az volt az első alkalom, amikor igazán megnézte egy nő lábát, de azóta sem tudta megállni, hogy ne bámulja meg őket.

Dr. Elizabeth Dexter, állt fekete nyomtatott betűkkel egy piros műanyag lapocskán, amely a nő kikeményített, fehér köpenyén díszelgett. A köpeny alatt Mark piros selyemblúzt láthatott, és egy elegáns fekete kreppszoknyát, amely éppen takarta a térdét. Dr. Dexter közepesen magas volt, és olyan karcsú, ami már törékenynek mondható. Nem volt kifestve, amennyire Mark ezt meg tudta ítélni, de világos bőre és sötét szeme nem is igényelt volna hangsúlyozást. Ez a kis kiruccanás valóban kezdett érdekes lenni. Barry egyébként nem mutatott érdeklődést a csinos orvosnő iránt, csak azt kérte, hogy hadd nézze meg Kaszefikisz aktáját. Mark egy hirtelen ötlettől vezérelve ezzel a lépéssel nyitott:

– Ön rokonságban áll Dexter szenátorral? – kérdezte, kissé hangsúlyozva a szenátor szót.

– Igen, az édesapám – mondta fakón. Nyilvánvalóan hozzászokott ehhez a kérdéshez, és meglehetősen untatta.

– Végzősként hallgattam az előadását a Yale jogi fakultásán – mondta Mark kissé nyomulósan. Érezte, hogy hencegőnek hat, de tudta, hogy pillanatok kérdése, és Calvert végez azzal az átkozott jelentéssel.

– Ó, ön is a Yale-re járt? – kérdezte az orvosnő. – Mikor végzett?

– Három évvel ezelőtt, a jogon – válaszolta Mark.

– Lehet, hogy találkoztunk? Én tavaly végeztem az orvosin.

– Ha találkoztam volna önnel, dr. Dexter, biztos nem felejtettem volna el.

– Ha végigtárgyalták az élettörténetüket – szakította őket félbe Barry Calvert –, ez a középnyugati szeretné folytatni a munkáját.

Hát, persze, egy szép napon Barry biztosan igazgatóként fogja végezni – gondolta Mark.

– Mit tud nekünk elmondani erről az emberről, dr. Dexter? – kérdezte Calvert.

– Attól tartok, nagyon keveset – válaszolta az orvosnő, és visszavette Kaszefikisz aktáját. – Önszántából jött bejelenteni a lőtt sebét. A seb szeptikus volt, és körülbelül egyhetesnek nézett ki; jó lett volna, ha korábban jön. Ma délelőtt eltávolítottam a golyót. Mint tudja, Mr. Calvert, kötelességünk, hogy azonnal értesítsük a rendőrséget, ha egy beteg lőtt sebbel kerül be, ezért telefonáltunk a fővárosi rendőrségre, az önök embereinek.

– Azok nem a mi embereink – javította ki Mark.

– Bocsánat – válaszolta dr. Dexter meglehetősen hivatalos hangon. – Az orvosok szemében egy rendőr az rendőr.

– És a rendőr számára egy orvos az orvos, de önöknél is vannak specialisták... ortopédusok, nőgyógyászok, neurológusok, nem igaz? Csak nem azt akarja mondani, hogy én például úgy nézek ki, mint a fővárosi rendőrség hekusai?

Dr. Dexter nem akarta az idejét bájtársalgásra pazarolni. Kinyitotta a beteg dossziéját.

– Mindösszesen annyit tudunk, hogy a férfi görög származású, a neve Ángelo Kaszefikisz. Nem szerepel a kórházi nyilvántartásban. Harmincnyolc évesnek mondta magát... Attól tartok, mást nemigen tudunk róla.

– Rendben. Általában ennyi információt szoktunk kapni. Köszönjük, dr. Dexter – mondta Calvert. – Bemehetünk hozzá?

– Természetesen. Kérem, kövessenek! – Elizabeth Dexter megfordult, és végigvezette őket a folyosón.

Míg Barry a 3308-as ajtót fürkészte, addig Mark a doktornő lábát nézte. Amikor odaértek, bekémleltek a kis ablakon, és két embert láttak a szobában: Ángelo Kaszefikiszt és egy jókedvűnek tűnő fekete férfit, aki a televízió hang nélküli adását bámulta. Calvert az orvoshoz fordult.

– Beszélhetnénk vele csak mi ketten, dr. Dexter?

– Miért? – kérdezte a doktornő.

– Nem tudjuk, mit akar nekünk mondani, és lehet, hogy nem akarná, hogy más is hallja.

– Nos, ne aggódjon – mondta dr. Dexter, és felnevetett. – A kedvenc postásom, Benjamin Reynolds, aki a másik ágyban fekszik, siket, mint az ágyú, és addig, amíg a jövő héten meg nem operáljuk, Gábriel arkangyal harsonáját sem hallaná meg az utolsó ítélet napján, egy államtitokról nem is beszélve.

Calvert először mosolyodott el.

– Pokoli fültanú lenne!

A doktornő bekísérte a szobába Calvertet és Andrewst, majd megfordult és kiment. Hamarosan látjuk egymást, drága hölgy – ígérte magának Mark. Calvert gyanakodva nézett Benjamin Reynoldsra, de a fekete postás csak egy széles, boldog mosolyt küldött felé, integetett, és tovább nézte a huszonötezer dolláros főnyereményű vetélkedőt a tévékészülékén. Barry Calvert az ágy felé eső oldalára állt, és onnan szegezte a tekintetét Kaszefikiszre, arra számított ugyanis, hogy Reynolds esetleg tud szájról olvasni. Barry mindenre gondolt.

– Mr. Kaszefikisz?

– Igen.

Kaszefikisz szürke, beteges kinézetű, közepes alkatú egyén volt, markáns orral, bozontos szemöldökkel és aggódó arckifejezéssel, amely egy percre sem tűnt tova. Haja sűrű, sötét és ápolatlan volt. A keze különösen nagynak látszott a fehér ágyneműn, a vénái erősen kidudorodtak. Az arcát sötétté tette a néhány napos szakáll. Az egyik lábán súlyos kötés volt, és ez a lába a takarón nyugodott. A tekintete idegesen járt egyik férfiról a másikra.

– Calvert szövetségi ügynök vagyok, ő pedig Andrews szövetségi ügynök. Mindketten a Szövetségi Nyomozóiroda tisztviselői vagyunk. Úgy hallottuk, hogy látni akar bennünket.

Mindkét férfi előhúzta a zakója jobb belső zsebéből az FBI-igazolványát, és bal kézben tartva megmutatta Kaszefikisznek. Még egy ilyen látszólag jelentéktelen manőverre is gondosan kioktatnak minden új FBI-ügynököt, azért, hogy az „ügyes kezüket” akadálytalanul használhassák, és ha szükséges, tüzelni tudjanak.

Kaszefikisz zavartan ráncolta a szemöldökét, és a nyelvét kidugva tanulmányozta az igazolványokat. Láthatóan nem tudta, mit keressen rajtuk. Az ügynök aláírásának részben kereszteznie kell az igazságügyi minisztérium pecsétjét, hogy hiteles legyen. Megnézte Mark kártyaszámát, ami 3302, valamint a szolgálati jelvényének számát, ami 1721 volt. Nem szólalt meg, mintha azon gondolkodna, hol kezdje, vagy inkább meggondolja magát, és egyáltalán ne mondjon semmit. Ránézett Markra, őt nyilván rokonszenvesebbnek találta, és belefogott mondókájába.

– Soha nem lenni bajban azelőtt rendőrséggel – mondta. – Nem lenni egyikkel se.

A két ügynök nem mosolyogta el magát, meg sem szólaltak.

– De most nagy zűrben lenni, és isten bizony, segítség kelleni.

Calvert közbeszólt.

– Miért van szüksége a segítségünkre?

– Én vagyok illegális bevándorló, és feleség is. Mi ketten görög nemzetiségűnek lenni, Baltimore-ba érkeztünk hajóval, és két évet dolgozni itt. Semmi nincs nekünk ott, amiért vissza kell menni.

Mindez egy szuszra tört fel belőle.

– Van információ cserébe, ha nem toloncolni ki minket.

– Mi nem tudunk ilyesfajta... – kezdte Mark, de Barry megérintette a karját.

– Ha fontos az információ, és esetleg segít abban, hogy egy bűnügyet felderítsünk, beszélünk a bevándorlási hatósággal. Ennél többet nem tudunk ígérni.

Mark ezen eltűnődött; hatmillió illegális bevándorló van az Egyesült Államokban, ha ehhez egypár még hozzájön, csak nem süllyed el az a hajó.

Kaszefikisz kétségbeesetten nézett rájuk.

– Kellett munka, kellett pénz, értenek?

Mindketten értették. Hetente tucatszor kerülnek szembe ilyen problémával, amely mögött tucatnyi különböző történet rejlett.

– Amikor felajánlották nekem ez a munka pincérnek étteremben, a feleségem nagyon megelégedett. Második héten speciális munkát adtak, ebédet felszolgálni nagy embernek egy szállodai szobában. Csak az a baj, hogy az ember akart pincért, aki nem beszélni angol. Az én angolom nagyon rossz, ezért főnök mondani nekem, mehetek, fogni be szájam, beszélni csak görögül. Húsz dollárért én mondok igen. Teherautó hátsó részében megyünk szállodába, azt hiszem, Georgetownba. Amikor megérkezünk, engem küldtek konyhába többiekhez alagsorba. Én átöltöz, és kezd vinni ételt privát ebédlőbe. Ott öt-hat ember, és én hallottam, hogy ember mondani, én nem beszélni angolul. Ezért ők beszélgetnek tovább. Én nem figyelek. Utolsó csésze kávénál, amikor kezdnek beszélgetni Kane elnökről – én szeretek Kane –, én figyelek. Hallottam mondani, „kell őt eltenni nekünk láb alól”. Másik ember mondani: „A legjobb nap mégis a március 10., úgy, ahogy terveztük.” És azután hallottam: „Én egyetértek a szenátorral, szabaduljunk meg a ringyótól.” Az egyikük rám nézett, ezért kimentem szobából. Amikor én lent mosogatok, egy ember jött be, és kiabálta: „Hé, te, kapd el ezt!” Én néztem körül, tettem karomat föl. Egyszerre kezd jönni nekem. Én rohanni ajtóhoz és le utcára. Ő lőni pisztollyal rám. Én érezni kicsi fájást lábon, de el tudni menni, mert ő öregebb és lassúbb, mint én. Én hallani őt kiabálni, de tudtam, ő nem tud engem megfogni. Én sebes voltam. Átkozottul gyorsan hazamenni, és feleség és én éjjel kiköltözni, és elbújni városból görög barátnál. Reméltem, minden oké lesz, de lábam lett rossz kevés nap után, ezért Ariana erőltette kórházba menni, és hívni magukat, mert barátom mondani, ők jönnek keresni engem, mert ha megtalálnak, megölnek engem. – Elhallgatott, mélyeket lélegzett, borotválatlan arcáról csurgott az izzadság, és esdekelve nézett a két férfira.

– Mi az ön teljes neve? – kérdezte Calvert, legfeljebb annyi izgatottsággal a hangjában, mintha közlekedési szabálysértési bírságot vetne ki.

– Ángelo Méxisz Kaszefikisz.

Calvert végig kibetűztette vele.

– Hol lakik?

– Jelenleg Wheatonban, a Kék Hegylánc Majorság egyik lakóházában, Elkin Street 1501. Barátom lakása, jó ember, kérek, ne bántsák.

– Mikor történt ez a baleset?

– Múlt csütörtökön – válaszolta Kaszefikisz.

Calvert ellenőrizte a dátumot.

– Február 24-én?

A görög vállat vont.

– Múlt csütörtökön – ismételte.

– Hol van az étterem, ahol dolgozott?

– Néhány utcára tőlem. Hívják Arany Kacsának.

Calvert folytatta a jegyzetelést.

– És hol volt az a szálloda, ahová önt vitték?

– Nem tudom, Georgetownban. Lehet, tudnék elvinni magukat, amikor kinn lenni kórházból.

– És most, Mr. Kaszefikisz, kérem, jól gondolja meg a választ. Dolgozott valaki más is annál az ebédnél, aki kihallgathatta a beszélgetést abban a szobában?

– Nem, uram. Én egyedül pincér lenni szobában.

– Elmondta valakinek, amit hallott? A feleségének? A barátjának, akinél laknak? Vagy más valakinek?

– Nem, uram. Csak önnek. Nem mondani feleségnek, amit én hallani. Nem mondani senkinek se, nagyon félni.

Calvert folytatta a kikérdezést, érdeklődött a szobában lévő férfiak személyleírásáról, majd elismételtette a göröggel az egészet, hogy lássa, nem változik-e a mese. Változatlan maradt. Mark csendben ránézett.

– Oké, Mr. Kaszefikisz, ez minden, amit ma este tehetünk. Reggel visszajövünk, hogy aláírja az írásos vallomását.

– De ők akarnak engem megölni! Akarnak engem megölni!

– Nem kell félnie, Mr. Kaszefikisz. Amint lehet, rendőri őrizetet biztosítunk a szobájához. Senki sem akarja magát megölni.

Kaszefikisz lesütötte a szemét. Nem volt teljesen meggyőzve.

– Reggel ismét találkozunk – mondta Calvert, és becsukta a noteszát. – Most pihenjen. Jó éjszakát, Mr. Kaszefikisz!

Calvert visszapillantott a boldog Benjaminra, aki azóta is szótlanul és mélyen belemerült a vetélkedőjébe. Ismét intett nekik, és rájuk mosolygott mindhárom fogával, két feketével és egy arannyal. Calvert és Andrews kiment a folyosóra.

– Egy szót sem hiszek el ebből – mondta Barry azonnal. – Az ő angoljával könnyen félreérthette az egészet. Valószínűleg egészen ártatlan ügy. Az emberek mindig szidják az elnököt. Az apám is ezt teszi, mégsem gondol arra, hogy megölje!

– Lehet, de mi van a lőtt sebbel? Az valódi – mondta Mark.

– Tudom, és egyedül ez aggaszt – felelte Barry. – Ez valami egész más dolog leplezésére szolgálhat. Azt hiszem, beszélni fogok a főnökkel, csak hogy biztosra menjünk.

Calvert a felvonó melletti nyilvános telefon felé tartott, és két negyeddollárost vett elő. Minden ügynök egy maréknyi negyeddollárost hord magánál, mivel az Iroda alkalmazottainak nincsenek telefonos privilégiumaik.

– Nos, csak nem ő akarta kirabolni Fort Knoxot? – riasztotta meg Markot Elizabeth Dexter hangja, bár a férfi titokban várta, hogy az orvosnő visszajön majd. Láthatólag hazafelé készült: a fehér köpenyt piros kosztümkabátra cserélte.

– Nem egészen – válaszolta Mark. – De vissza kell jönnünk holnap reggel, hogy elrendezzük a dolgokat. Valószínűleg aláíratunk vele egy írásos vallomást, ujjlenyomatot veszünk tőle, azután megyünk az aranyért.

– Remek – mondta a doktornő. – Holnap dr. Delgado lesz az ügyeletes. – Kedvesen mosolygott. – Ő is tetszeni fog önöknek.

– Ez a kórház csupa ilyen szép doktornőt foglalkoztat? – kérdezte Mark. – Hogy lehet elintézni, hogy az ember itt maradjon éjszakára?

– Nos, ebben a hónapban az influenza a divatos betegség. Még Kane elnök is elkapta.

Calvert felkapta a fejét az elnök nevének hallatán. Elizabeth Dexter az órájára pillantott.

– Ma épp két fizetetlen túlórám lett a nap végére – mondta. – Ha nincs több kérdésük, Mr. Andrews, ideje lenne hazamennem. – Mosolygott, és megfordult, hogy eltávozzon a magas sarkújában, amely élesen kopogott a kőpadlón.

– Csak még egy kérdés, dr. Dexter – szólt utána Mark, amikor Barry Calvert látó- és hallótávolságon kívül volt már. – Mit szólna, ha meghívnám vacsorára ma este?

– Hogy mit szólnék? – kérdezte Elizabeth incselkedve. – Lássuk csak! Azt hiszem, hálásan, de nem túlbuzgón fogadnám. Mindenesetre érdekes lehet megtudni, milyen is tulajdonképpen egy FBI-nyomozó.

– Harapós – válaszolt Mark. Egymásra mosolyogtak. – Oké, most negyed nyolc van. Ha hajlandó kockáztatni, esetleg fél kilenckor magáért mennék.

Elizabeth ráfirkantotta a címét és a telefonszámát Mark noteszának egyik lapjára.

– Szóval maga balkezes, Liz?

A sötét tekintet egy pillanatra összefonódott Markéval.

– Csak a pasijaim hívnak Liznek – jegyezte meg, és távozott.

– Főnök, Calvert vagyok! Nem tudom, mit higgyek. Fogalmam sincs, hogy a pasas lódít-e, vagy igazat mond, ezért kikérném a véleményét.

– Rendben, Barry. Ne kíméljen!

– Lehet, hogy komoly a dolog, de az is lehet, hogy kacsa. Előfordulhat, hogy csak egy kisstílű tolvaj, aki nagy fogást remél. Persze nem lehetek benne biztos. Ha viszont történetesen minden szava igaz, úgy érzem, magának azonnal tudnia kell róla! – Barry előadta a kihallgatás lényeges elemeit anélkül, hogy a szenátort említette volna, de hangsúlyozta, hogy van még egy tényező, amelyről telefonon nem akar beszélni.

– Mégis mit akar? Válóokot adni a feleségemnek? Azt hiszem, jobb, ha visszamegyek az irodába – mondta Nick Stames, és elfordult, hogy ne lássa a felesége bosszús arckifejezését. – Rendben. Hála istennek a muszaka egy részét legalább megettem. Harminc percen belül találkozunk, Barry.

– Rendben, főnök.

Calvert egy pillanatra lenyomta a telefonkagyló villáját, majd tárcsázta a fővárosi rendőrséget. További két negyeddolláros. Most már csak tizenhat darab maradt a zsebében. Sokszor gondolt már arra, hogy úgy lehetne ellenőrizni valakit, FBI-ügynök-e, ha kifordíttatják vele a zsebeit; ha húsz darab negyeddolláros van benne, akkor tényleg az Iroda embere.

– Blake hadnagy az ügyeletes. Kapcsolom.

– Itt Blake hadnagy.

– Calvert szövetségi ügynök vagyok. Meglátogattuk a maga görögjét, és szeretnénk, ha őrt rendelnének a szobájához. Pokolian pánikol valami miatt, ezért nem akarunk kockáztatni.

– Ő nem az én görögöm, az ördög vigye el! – mondta Blake. – Nem tudnák az egyik saját emberüket odaküldeni?

– Pillanatnyilag egy sincs, akit nélkülözni tudnánk, hadnagy.

– Az isten szerelmére! Jelenleg én magam sem vagyok túl jól ellátva emberrel. Mit gondol, mit üzemeltetünk mi, a Shoreham Hotelt? A pokolba is, megteszem, amit tudok. De csak egy-két órán belül tudunk ott lenni.

– Remek. Köszönöm a segítségét, hadnagy. Értesítem a hivatalomat. – Azzal Barry letette a kagylót.

Mark Andrews és Barry Calvert a felvonóra vártak, ami éppen olyan lassan és kelletlenül vitte őket lefelé, ahogy felfelé tette. Egyikük sem szólt, amíg be nem ültek a sötétkék Fordjukba.

– Stames visszajön az irodába, hogy meghallgassa a sztorit – mondta Calvert. – Nem hiszem, hogy tovább akarná vinni ezt az ügyet, de talán mégis jobb, ha informáljuk őt. Aztán hátha mára letehetjük a lantot.

Mark az órájára pillantott. Még egy óra és negyvenöt perc; a szabályok szerint egy nap alatt maximum ennyi túlóra engedhető meg egy ügynöknek.

– Remélem is – mondta Mark. – Ma randevúm van.

– Ismerjük?

– A szép Dexter doktornővel.

Barry felhúzta a szemöldökét.

– Meg ne tudja a főnök! Ha megneszelné, hogy felszedsz valakit munka közben, elküldene téged egy fordulóra a montanai sóbányákba.

– Nem is tudtam, hogy Montanában sóbányák is vannak.

– Csak azok az FBI-ügynökök tudnak a létezésükről, akik tényleg nagyon elbaltázták a dolgot.

Mark visszahajtott Washington központjába, miközben Barry jelentést írt a kihallgatásról. Amikor visszaértek a régi postahivatal épületébe, hét óra negyven volt, és a parkoló csaknem teljesen üresen állt. Ilyenkorra a legtöbben otthon élték a civil életüket, mint például muszakát ettek. Az istenverte Stames kocsija már ott volt. Lifttel mentek fel a negyedik emeletre, és bementek Stames előszobájába, amely nagyon üresnek tűnt Julie nélkül. Calvert halkan kopogtatott a főnök ajtaján, és a két ügynök belépett. Stames felpillantott. Száz és egynéhány elintézendő dolgot talált már, amióta visszatért, és csaknem elfeledkezett valamiről: azért jött vissza, hogy találkozzon velük.

– Nos, Barry, kezdje az elején! De lassan és precízen.

Calvert pontosan beszámolt a történtekről attól a pillanattól kezdve, hogy megérkeztek a Woodrow Wilsonba, egészen addig a pillanatig, amikor megkérte a fővárosi rendőrséget, hogy állítsanak őrt a görög védelmére. Markra mély benyomást tett Barry tökéletes előadása. Egyetlen tényezőt sem nagyított fel, és nem mutatta a személyes elfogultság egyetlen jelét sem. Stames néhány másodpercre lehajtotta a fejét, majd hirtelen Markhoz fordult.

– Akar hozzátenni valamit?

– Nem, uram, semmit. A férfi egész előadása egy kissé melodramatikus volt, de nem éreztük hazudozónak, legfeljebb riadtnak. Egyik nyilvántartásunkban sem volt semmi róla. Rádión ellenőriztettem az éjszakai ügyeletessel a nevet. A Kaszefikiszre nem volt találat.

Nick felemelte a telefont, és kérte, hogy kapcsolják neki az FBI központját.

– Polly, a Nemzeti Bűnügyi Információs Központot, legyen szíves!

Azonnal odakapcsolták. Egy fiatal női hang jelentkezett.

– Itt Stames a Washingtoni Területi Irodából. Lenne szíves, és most nyomban ellenőrizné a következő gyanús nevet a számítógépen? Ángelo Kaszefikisz, kaukázusi férfi; görög származású; nagyjából százhetvenöt centi magas, a súlya úgy hetvenöt kiló, a haja sötétbarna; a szeme barna; harmincnyolc éves; különös ismertetőjelről, sebhelyről nem tudni; azonosító száma nincs. – Az előtte fekvő jelentésből olvasta ki ezeket. Csendesen várt.

– Ha igaz a sztorija – szólalt meg Mark –, semminek sem kellene lennie róla a nyilvántartásban.

– Ha igaz... – mondta Calvert.

Stames tovább várakozott. Milyen sok idő, mire kiderül, hogy benne van-e valaki az FBI nyilvántartásában, vagy sem.

– Nálunk nincs semmi Ángelo Kaszefikiszről. Még csak Kaszefikisz sincs. A legközelebbi számítógépes találat egy Kaszegikisz nevű alak, aki 1901-ben született. Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni, Mr. Stames.

– Nagyon köszönöm. – Stames letette a telefont. – Oké, fiúk, tételezzük fel a legjobbat Kaszefikiszről. Tegyük fel, hogy igazat mond, és ez egy komoly ügy. A nyilvántartásainkban nem szerepel, ezért egészen addig érdemes hinni a sztorijában, amíg alaptalannak nem bizonyul. Tudomására juthatott valami, és ha ez így van, akkor az túlnő rajtam. Barry, holnap menjenek vissza a kórházba egy ujjlenyomat-szakértővel, vegyenek tőle ujjlenyomatot arra az esetre, ha esetleg hamis nevet mondott volna. Küldjék be az azonosítóba, és legyen meg a teljes vallomása, természetesen az aláírásával. Azután ellenőrizzék a fővárosi rendőrség nyilvántartását, hogy február 24-én volt-e valamilyen lövöldözéses incidens, amelybe belekeveredhetett. Amilyen hamar csak lehetséges, mentővel ki kell hozni onnan. Azt akarom, hogy mutassa meg, hol zajlott le az az ebéd. Úgy intézzék, hogy ez holnap reggel megtörténjen! Amennyire tudjuk, jelenleg nincs letartóztatva, körözés alatt sem áll, úgyhogy ne menjenek túlságosan messzire, már csak azért sem, mert nekem olyan embernek tűnik, aki eléggé tisztában van a jogaival. Mark – folytatta Stames –, menjen vissza azonnal a kórházba, és győződjön meg róla, hogy a rendőrség embere ott van-e már. Ha nincs, maradjon ott, amíg meg nem érkezik. Reggel járja körül az Arany Kacsát, és ellenőrizze le a pasast. Be akarom jelenteni magukat egy megbeszélésre az igazgatóhoz holnap reggel tíz órára, ami elég idő ahhoz, hogy időközben jelentsenek nekem. És ha az ujjlenyomatok ellenőrzése után az égvilágon semmi nem kerül elő, meg a szálloda és az étterem is létezik, lehet, hogy jó nagy zűrben vagyunk. Ebben az esetben én egy jottányit sem viszem tovább az ügyet az igazgató tudta nélkül. Egyelőre nem akarok írásban látni semmit! Hivatalos emlékeztetőt ne nyújtsanak be holnap reggelig. És mindenekelőtt senkinek se említsék, hogy esetleg egy szenátor is benne lehet a dologban! És ez Nannára is vonatkozik. Lehet, hogy holnap, miután találkoztunk az igazgatóval, nem kell mást tennünk, mint egy kimerítő jelentést készítenünk, és átadnunk az egész ügyet a titkosszolgálatnak. Ne feledkezzünk el a világos felelősségmegosztásról: a titkosszolgálat őrzi az elnököt, a mi területünk pedig a szövetségi bűnügyek. Ha egy szenátor is érintett, akkor a miénk; ha az elnök, akkor az övék. Hagyjuk, hogy az igazgató tisztázza a részleteket – én nem akarok belekeveredni semmibe a Capitolium-dombbal kapcsolatban. Ez az igazgató felelőssége, és csak hét napunk van a játékra, nincs időnk üldögélni és elméleti vitát folytatni.

Nick Stames felvette a piros telefont, amely egyenesen az igazgató irodájával volt összeköttetésben.

– Nick Stames vagyok a Washingtoni Területi Irodából.

– Jó estét! – szólt bele egy mély, nyugodt hang. Mrs. McGregor, a Szövetségi Nyomozóiroda igazgatójának alkalmazottja még szolgálatban volt. Azt rebesgették róla, hogy még Hoover is tartott tőle egy kicsit.

– Mrs. McGregor, szeretnénk előzetesen bejelentkezni az igazgatóhoz Calvert és Andrews szövetségi ügynökökkel együtt egy tizenöt perces megbeszélésre, ha van rá mód, mondjuk holnap kilenc és tizenegy óra között. Könnyen megeshet, hogy a ma esti és holnap reggeli nyomozás után már nem is zavarnánk őt.

Mrs. McGregor megnézte az igazgató előjegyzési naptárát.

– Az igazgatónak tizenegykor megbeszélése lesz a rendőrfőnökkel, de várhatóan nyolc harminckor már bent lesz a hivatalban, és a naptárában tizenegy előtt semmi nem szerepel. Beírom önöket tíz harmincra, Mr. Stames. Óhajtja, hogy megmondjam az igazgatónak, milyen ügyben akarnak vele beszélni?

– Inkább nem.

Mrs. McGregor soha nem erőltette a dolgot, és nem tett fel további kérdéseket. Tudta, ha Nick Stames telefonál, akkor az nagyon fontos. Nick ugyanis évente tízszer találkozott az igazgatóval társadalmi és csak háromszor vagy négyszer hivatalos okokból. Nem szokta feleslegesen rabolni az igazgató idejét.

– Köszönöm, Mr. Stames. Akkor holnap délelőtt fél tizenegykor, amennyiben ön nem mondja le.

Nick letette a telefont, és a két emberére tekintett.

– Oké, tíz harmincra beszéltük meg a találkozót az igazgatóval. Barry, nem vinne haza engem? Azután maga is leléphet, reggel pedig elsőként engem vesz fel! Legalább lesz még egy alkalom arra, hogy átfussuk a részleteket. – Barry bólintott. – Mark, maga pedig menjen vissza egyenesen a kórházba!

Mark hagyta, hogy a gondolatai Elizabeth Dexter felé kalandozzanak, és szinte látta, amint a Woodrow Wilson folyosóján feléje tart, fehér orvosi köpenyéből kiálló piros selyemgallérral, libbenő fekete szoknyában. Nyitott szemmel álmodozott, és a hatás egészen kellemes volt. Elmosolyodott.

– Andrews, mi az ördög olyan szórakoztató ezen az elnök elleni életveszélyes fenyegetésen? – érdeklődött Stames.

– Bocsánat, főnök, éppen most fúrta meg a privát programomat. Használhatnám a saját kocsimat? Remélem, hogy a kórházból egyenesen a vacsorára mehetek.

– Rendben, helyes. Mi a szolgálati kocsival megyünk, és reggel találkozunk. Kapcsoljon rá, Mark! És reménykedjünk, hogy a rendőrség még reggeli előtt elintézi a dolgot.

Mark az órájára nézett.

– Te jó ég, már nyolc óra van!

Mark kissé bosszúsan távozott. Még akkor is elkésik az Elizabeth Dexterrel való találkozóról, ha a rendőrség már ott van, mire ő odaér. Talán még mindig felhívhatná a kórházból!

– Nem lenne kedve egy tányér újramelegített muszakához meg egy üveg görög borhoz, Barry?

– Ez több, mint amire számítottam, főnök.

A két férfi elhagyta az irodát. Stames végiggondolta az esti rutint.

– Barry! Amikor kimegy, legyen szíves, nézze meg, hogy Aspirin ügyeletes-e, és mondja meg neki, hogy ma este már nem jövünk vissza.

Calvert tett egy kört az esetszoba felé, és átadta az üzenetet Aspirinnek, aki a The Washington Star keresztrejtvényét fejtette. Három kérdéssel már végzett, de hosszúnak ígérkezett az éjszaka... Barry utolérte Nick Stamest, amikor az beült a kék Fordba.

– Igen, főnök, egyfolytában dolgozik.

Egymásra néztek: főhet a fejük egész éjszaka. Barry a vezetőülésbe ült. Amennyire csak lehetett, hátratolta az ülést, és bekapcsolta a biztonsági övet. Nyugodtan haladtak a Constitution Avenue-n, majd a Fehér Ház mellett ráhajtottak az E Street autóútra a Memorial Bridge felé.

– Ha Kaszefikisz megneszelt valamit, pokoli egy hét áll előttünk – mondta Nick Stames. – Mennyire tűnt biztosnak a merénylet időpontját illetően?

– Amikor másodszor is a részletekről kérdeztem, ismét március 10-ét és Washingtont említette.

– Hm, hét nap, nem túl sok. Kíváncsi vagyok, az igazgató mit fog csinálni – jegyezte meg Stames.

– Átadja a titkosszolgálatnak, ha úgy látja – mondta Barry.

– Á, felejtsük el! Koncentráljunk a megmelegített muszakára, és a holnappal törődjünk majd holnap!

Az autónak meg kellett állnia az egyik közlekedési lámpánál a Fehér Házon túl, ahol az elnök otthona előtt épp egy szakállas, hosszú hajú, piszkos ifjú cövekelt le egy nagy poszterrel, amely arra figyelmeztetett: VIGYÁZZ, A VÉG KÖZEL! Stames rápillantott, és bólintott Barry felé.

– Ez az, amire mi is áhítozunk ma este.

Áthaladtak a Virginia Avenue alatt az autóúton, majd keresztülhajtottak a Memorial Bridge-en. Egy fekete 3.5-ös Lincoln suhant el mellettük.

– Fogadjunk, hogy lemeszelik – jegyezte meg Stames.

– Valószínűleg a Dulles reptérre siet – válaszolta Barry.

A forgalom nem volt nagy, a csúcsidőn már jóval túl voltak, és amikor a George Washington Parkway széles útjára hajtottak, maximális sebességet tudtak tartani. A Parkway, amely a Potomacet követte Virginia állam erdős határvonala mentén, sötét volt, és szeles. Barry reflexei éppoly gyorsak voltak, mint bárkié az Irodánál, Stames pedig – bár idősebb volt, mint Barry – pontosan látta, ami ekkor történt. Egy hatalmas és fekete Buick elkezdte őket balról előzni. Calvert odafordult, és amikor egy pillanat múltán ismét előrenézett, egy másik autó, egy fekete Lincoln, szemközt velük átlendült az út bal oldalára. Barry úgy vélte, puskalövést hall. Az út közepe felé rántotta a volánt, de a kerekek nem reagáltak rá. Mindkét kocsival egyszerre ütköztek, de úgy adódott, hogy az egyiket lesodorták magukkal a sziklás lejtőn. A sebességük egyre nőtt, egészen addig, amíg egy puffanással a folyóba nem csapódtak. Nick arra gondolt, miközben hiába küszködött az ajtó kinyitásával, hogy az alámerülés groteszkül lassú, de végül is elkerülhetetlen dolog.

A fekete Buick tovább folytatta az útját, mintha mi sem történt volna. Egy kocsi hirtelen megállt, benne egy fiatal pár ült. A karambol rémült szemtanúi. Kimásztak az autójukból, a lejtő szélére szaladtak. Semmit sem tudtak tenni, csak nézték a történteket – segítségnyújtás nélkül – addig a néhány másodpercig, amíg a kék Ford és a Lincoln elmerült.

– Jézusom, láttad, mi történt itt? – kérdezte a fiatal férfi.

– Tulajdonképpen nem. Én csak akkor vettem észre a két kocsit, amikor a dombtetőre értek. Most mit tegyünk?

– Hívjuk gyorsan a rendőrséget!

A férfi és a felesége visszaszaladtak a kocsijukhoz.