Zodiákus Akadémia 5. – Elátkozott sorsok
Author: Caroline Peckham – Susanne Valenti
Date: 2026-07-27T22:00:00+00:00

Ez a könyv mindazoknak szól,
akik éppen viharos időszakot élnek meg – találjátok meg
a legsötétebb felhők között is azt a halvány fénysugarat,
amely erőt ad, és továbbvezet az utatokon.

Köszöntünk a Zodiákus Akadémián!

Íme, a campus térképe.

Figyelmeztető az akadémia diákjainak: a vámpírharapás, a végtagvesztés vagy az eltévedés a Jajongó erdőben nem minősül érvényes kifogásnak az óráik mulasztására.

Darcy

Első fejezet

Nem lehet ez a vég.

Nem engedem el.

Átkelnék érte a túlvilágra is.

Felkapaszkodnék a csillagok közé, és ha kell, onnan rángatnám vissza a lelkét.

Nem. Lehet. Ez. A vég.

A kavargó hóvihar örvényként csapott körém, és egy árny villant meg benne, amit alig vettem észre. Hagytam kihunyni főnixlángom, lehajtottam a fejem, és kutatni kezdtem a mindent betöltő fehér ködöt. Mozdult valami a párában, szinte biztos voltam benne. Vagy csak annyira reméltem, hogy igaz.

– Van ott valaki?! – kiáltottam, és rohanni kezdtem előre, vakon botladozva sziklákon, hótorlaszokon át, egyenesen a viharba.

Léptek ropogtak felém, a szívem őrült ritmusban kalapált.

– Segítsen valaki! – üvöltöttem.

Nekicsapódtam valakinek, hátratántorodtam, de az idegen elkapta a csuklómat, mielőtt összeestem volna.

A szívem megdermedt, amikor megláttam, ki áll előttem. Mert biztos voltam benne, hogy ma este a csillagok összeesküdtek ellenem. A rengeteg tündér közül miért pont neki kellett megjelennie? Sötét haja csapzottan tapadt a fejéhez, tincseit hópelyhek lepték be, homloka komoran feszült, ahogy végigmérte véres ruhámat.

– Seth – suttogtam, és megrántottam a kezét, mert nem volt más választásom. – Segítened kell – mondtam elszántsággal teli hanggal.

Ő rémülten bólintott, nem kérdezett semmit, csak követett, amilyen gyorsan csak tudott, míg én a barlang felé húztam. Berohantam, levegőt is alig kaptam. Orion ott hevert a földön – olyan fehér volt az arca, olyan távoli. Vér gyűlt köré, széles tócsában állt, amin át kellett gázolnunk, hogy elérjük őt.

– Orion! – szólalt meg Seth, és kitépte magát a kezem közül. – A francba, mi történt?

A tüdőm összeszorult, ahogy ránéztem, és próbáltam meglátni valamit az arcán, ami együttérzésről árulkodhatna. De túl sötét volt hozzá, és legbelül tudtam: lehet, hogy tényleg nem számít neki. De engem ez nem állíthat meg.

– Ne kérdezősködj, segíts rajta! – parancsoltam.

Minden erőmmel felé löktem, miközben a könnyeim elhomályosították a látásomat.

Seth letérdelt mellé, feltépte Orion ingét, rátette a kezét a mellkasára, és gyógyító mágiát idézett.

– A fenébe… Darcy, azt hiszem, már halott.

– Addig nem halott, amíg én azt nem mondom! – verődött vissza a barlang falairól visszhangként az ordításom. Lerogytam mellé, és könyörgőn néztem rá. – Legalább megpróbálod, ugye? – kérdeztem remegő hangon, mert nem voltam biztos benne. Seth annyira bántott, annyira gyűlölt. Soha nem törődött Orionnal. De vajon képes lenne ennyire érzéketlen lenni? – Ugye megpróbálod?! – csattantam fel, és megráztam.

– Mindent beleadok – ígérte Seth, miközben a zöld gyógyítófény egyre messzebb terjedt a kezéből.

Szaggatott lélegzet szakadt ki belőlem, és újra sírva fakadtam. A karjába kapaszkodtam, féltem megérinteni Oriont, mert rettegtem, hogy mennyire hideg lehet, mennyire élettelen. A könnyeim Seth kabátjára hullottak, miközben a pánik markába zárta a szívem. Orion nem mozdult. Nem válaszolt semmire.

– Kérlek – suttogtam a barlang mennyezete felé fordulva, a csillagokat kérlelve. – Ne vegyétek el tőlem. Bármit megadok. Akármit.

Éreztem, hogy Seth rám néz, de mire lenéztem, újra Orionra figyelt.

Seth megfeszítette az állkapcsát, a mágia egyre csak áradt belőle, a homlokát ráncolta az erőfeszítéstől.

– Gyerünk, te seggfej – morogta –, kelj fel, és mondd meg, hogy utálsz.

Reszkető kézzel kibontottam a pulcsit, amit Orion derekára kötöttem, rettegve attól, mit találok alatta, de látnom kellett. Tudnom kellett.

A vér még mindig szivárgott a sebből; odaszorítottam a kezem, és felzokogtam.

– Miért nem működik?

Előrehajoltam, a fülemet Orion mellkasára szorítva próbáltam hallani a szíve dobbanását – de csak a saját rémült szívverésem zúgott bennem. Elhúzódtam, és visszanyomtam Seth kezét a seb fölé.

– Ne hagyd abba – mondtam, mire ő a sebhez nyúlt, és hagyta, hogy Orion vére elárassza a tenyerét, miközben mágiája újra és újra végighullámzott rajta. A zöld fény együtt lüktetett a lélegzetemmel, Seth minden erejét beleadta. A seb elkezdett zárulni, de olyan lassan, hogy szinte fájt nézni. A széleken forrt össze a bőr, de még messze nem volt elég.

– Oszd meg velem az erődet – sziszegte Seth fogcsikorgatva, izmai megfeszültek a küzdelemtől.

Elfordultam, gyorsan végigfuttattam egy szál főnixlángot a tenyeremből, ami mögöttem kanyargott, melegítette a hátam, és lassan visszacsepegtette a mágiát az ereimbe. Két véres kezem Sethére fektettem, és lehunyt szemmel összpontosítottam. Nem volt sok, amit adhattam, de minden cseppet neki szántam. Csakhogy volt egy probléma: ahhoz, hogy megosszam vele az erőmet, le kellett engednem a falat, amit a halálos ellenségemmel szemben húztam fel.

– Csináld már! – mordult rám Seth, én pedig még szorosabban lehunytam a szemem, próbáltam ledönteni a bőröm szélén húzódó vasfalat.

– Nem megy – ziháltam.

– De igen – felelte Seth hajthatatlanul. – Érte.

Orionra gondoltam. Csak őrá. Hányszor osztottuk már meg egymás erejét ösztönösen? Olyan természetes volt, mint a levegővétel.

A falak leomlottak, és egyszerre vettünk mély levegőt, amikor a mágiám összefonódott Sethével – és valami hatalmas, félelmetes erővé vált. A zöld fény felragyogott, miközben minden csepp energiámat átadtam neki. Seth varázsereje nem olyan volt, mint vártam – nem hideg, nem sötét, nem kegyetlen. Inkább meleg volt, simogató, mintha az a férfi, akihez tartozott, tényleg át akarna segíteni ezen a rémálmon.

A seb olyan lassan gyógyult, hogy szinte elviselhetetlen volt nézni. Orion mozdulatlan maradt. Alig mertem az arcára pillantani – a vérre a száján, a merev testére.

Nem engedlek el. Megígértem, hogy bármit megteszek, hogy együtt maradjunk, és meg is fogom tenni. Esküszöm az égiekre. Meg fogom tenni.

Seth mágiája vészesen fogyatkozott, mire szitkok sora hagyta el száját, és még erősebben kezdte szívni az energiámat, de én is már szinte teljesen kiapadtam. Nem tudtam elég gyorsan visszatölteni az erőmet, és amint újra összegyűlt bennem egy kevés, már adtam is tovább. Ha Seth kifogy, vége. Elveszítjük. Én veszítek. Megszegem az ígéretem. Éreztem, hogy még él bennem valami, de a tűz egyre gyengébben pislákolt, mintha bármelyik pillanatban kialudhatna.

– Ne – könyörögtem neki. – Meg tudjuk csinálni.

– Darcy…

– Ne! – mordultam rá, és nem voltam hajlandó Seth szemébe nézni. – Csak folytasd.

Bólintott, de a zöld fény már halványodott, és a seb még közel sem gyógyult be eléggé.

Nem voltam hajlandó elfogadni azt a valóságot, ami minden irányból fojtogatott. Olyan szűk lett a világ, hogy elképzelni sem tudtam, hogyan élhetnék benne nélküle. Összeroppantana a hiánya.

– Mindjárt elfogy – mondta Seth nehéz sóhajjal, mintha tényleg törődne vele.

És az ég szerelmére, szükségem volt rá, hogy törődjön vele. Hogy minden csepp varázserőt összekaparjon magából, és beleöntse Orionba abban a reményben, hogy elég lesz. Nem töltött vissza elég szaporán a mágiám; épp olyan gyorsan csatornáztam át Seth felé, ahogy visszanyertem. És ha Seth kifogy, tudtam, hogy elbukunk. Elbukom, megszegem az ígéretünket. Éreztem a tűz erejét magamban, de már csak pislákolt, egy kihunyó láng utolsó vibrálásaként.

A remény megtört, és hatalmába kerített a pánik, azt követelve, hogy ismerjem el az igazságot. Hogy tényleg elveszítettem. Hogy az életem hátralévő részét nélküle kell leélnem. És ez a gondolat elég volt ahhoz, hogy a szívem kettészakadjon, végleg, helyrehozhatatlanul.

Nem volt elég időnk. Ő pedig túl fiatal ahhoz, hogy itt haljon meg – összetörve, elhagyatva, egy barlang mélyén. A végzet vérszomjas és könyörtelen volt; így elragadta, holott ő csak a testvérét akarta megmenteni. Úgy törte össze a lelkemet, hogy azt hittem, soha nem gyógyulok meg.

Seth visszahúzta az egyik kezét, és a vállam köré fonta. Próbáltam lerázni magamról, de nem hagyta. Szorosan tartott, és az arcát az enyémhez simította.

Megremegett alattam a föld, és könnyáztatta ajkam szétnyílt, ahogy a barlang bejárata felé néztem. A hóviharban egy hatalmas alak mozdult meg, majd egy pillanat múlva eltűnt a fehérségben.

– Darius – lehelte Seth.

A remény olyan erővel hasított belém, akár fénycsóva a legsötétebb éjszakában.

– Darius! – üvöltöttem kétségbeesve, teljes lényemmel kiáltva utána.

Berohant, miközben melegítőnadrágot rángatott magára. Tekintete végigpásztázott rajtunk – megakadt a kezünkön, amelyek Orion hasán pihentek, majd teljes rémülettel a legjobb barátja arcára tévedt.

– Segíts! – könyörögtem, miközben letérdelt mellém, a kezét az enyémre fektetve.

– Engedjétek le a védelmeteket! – parancsolta, és valamiért mellette ez könnyebb volt.

A két örökös ereje magával rántotta a mágiámat, és minden erőmmel a hátam mögötti főnixlángra koncentráltam, merítve az erejéből és táplálva varázsukat.

A zöld gyógyító fény újra fellobbant, ahogy Darius csatlakozott. Mágiája forrón száguldott át rajtam, csillagfényként lobbant végig az ereimben. A gyógyító energia egyre csak erősödött, mellkasom már fizikai fájdalommal tiltakozott, miközben az utolsó csepp mágiát is kiszippantották az ereimből, hogy az örökösök akaratát szolgálja.

A fény túl erős volt, nem láttam alatta a sebet, hunyorítanom kellett, hogy egyáltalán érzékeljem Orion alakját mögötte.

– A francba! – morogta Darius, előrehullva, ahogy mindenét beleadta.

– Ne add fel! – könyörögtem.

– Soha – fogadkozott.

Egy nyögés hasított a csendbe – és a mellkasom majd’ szétrobbant a megkönnyebbüléstől.

– Él – ziháltam, miközben a fény lassan halványulni kezdett, és már tisztán láthattam őt.

– Basszus, sikerült! – nyögte Seth, és egyszerre húztuk el a kezünket.

Hirtelen nagy levegőt vettem. A seb eltűnt. Csupán egy vékony, vörös heg húzódott a bőrén a vérfoltok között.

A tekintetem Orion arcára siklott – a szeme felpattant, és abban a pillanatban rávetette magát Sethre. Feldöntötte, morogva csapott le rá, és fogaival a torkába mart.

– Lance! – rohantam felé sikoltva, miközben a megkönnyebbülés és a rémület érzése kavargott bennem.

Seth dühödten ordított, miközben Orion vadul itta a vérét, széttépve a nyakát, piros áradatot fröcskölve a ruhájára.

– Elfogyott az erőm… állítsátok meg! – kiáltotta Seth a vállát lökdösve.

Orion leszorította, a hajába markolt, és erővel hátrarántotta a fejét, hogy még jobban hozzáférjen.

– A rohadt életbe! – Darius Orion vállára csapott, próbálta elrántani, de mintha egy vadállat lenne, Seth húsába mélyesztette a fogait, míg az már a saját vérében fuldoklott.

– Állj le! – könyörögtem, miközben a félelem a szívembe marva ébresztett rá: meg fogja ölni. Belekapaszkodtam Orionba is, teljes erőmből próbáltam hátrarántani. Darius ordítva tépte le róla, és felfedte a saját nyakát.

– Harapj meg! – parancsolta. – Vedd el, amire szükséged van.

Orion vérszomjas kétségbeeséssel mélyesztette a fogait Darius testébe, az övébe kapaszkodott, úgy csimpaszkodott rá, hogy majdnem ledöntötte őt is. Darius magához szorította, arcát a hajába temette, és úgy tartotta.

– El sem hiszem, hogy majdnem elveszítettelek, miután… – A hangja elcsendesült, még közelebb húzta őt. A látvány melegségbe borította jéggé dermedt tagjaimat.

Reszketve álltam, ökölbe szorítottam a kezemet, hogy ne lépjek közbe. Tudtam, hogy szüksége van erre. Kiszívott belőle minden erőt, és most veszélyes lett volna megzavarni. De az istenekre, menni akartam hozzá. Köré akartam fonni a karjaimat, és hallani akartam a szívének mennyei dobbanását.

Seth káromkodott, és miközben a nyakát szorította, a vér patakokban folyt az ingére.

– Darius – szóltam figyelmeztetően, mire a tekintete Sethre vándorolt, aki már az ájulás szélén járt.

– Elég lesz, Lance – szólt halkan, nehéz sóhajjal tartva őt.

Orion hátrébb húzódott, tekintete rám szegeződött. Vér borította, sötétség gomolygott a szemében. Aztán a sötétség visszahúzódott, és tekintete megtelt szeretettel, bocsánattal, félelemmel. Aztán hirtelen lecsukódott a szeme, és eszméletlenül zuhant hátra. Darius elkapta, mielőtt a földre esett volna, és óvatosan lefektette,

Felzokogtam, előreléptem, és letérdeltem mellé.

– A vérveszteség miatt – mondta Darius fojtott hangon. – Kell egy kis idő, míg magához tér.

– Ja, kezdtem már megérteni, milyen érzés – nyögte Seth, miközben Darius mellé ült, és a nyakára tette a kezét, hogy gyógyítsa. – Hála az égnek, hogy nem fogyott el a mágiád, különben kinyírt volna.

A tenyeremet Orion arcára simítottam, éreztem benne az élet melegét, és előrehajoltam, mikor a szívverésem végre lelassult. Rendben lesz. Van időnk – évek, évtizedek, egy egész élet. És én minden egyes pillanatot meg fogok becsülni. Nem engedem, hogy akár egy másodperc is elmúljon anélkül, hogy ne értékelném azt, hogy vele lehetek.

A megkönnyebbülés végigsöpört rajtam, de egy sötétebb érzés azonnal a nyomába eredt, és kiszorította belőlem a reményt, ahogy a gondolataim helyükre kattantak. A düh marcangolni kezdte a szívemet, és Darius felé fordultam, aztán morogva felpattantam. A főnixlángom felizzott mögötte, árnyékba borítva az arcát.

– Hol voltál?! – csattantam fel, és a mellkasának löktem a lángot, miközben ő épp Sethet segítette talpra. – Szükségünk volt rád. Szüksége volt rád!

– Én… – Darius megrázta a fejét. – Történt valami.

– Nem elég jó kifogás – sziszegtem, és újra megtaszítottam a mellkasát. Nem próbált meg ellökni. – Tudtad, mit jelentett neki ez az éjszaka! – A következő pillanatban öklöm az állának csattant, aztán körmeimmel estem neki. Tombolt bennem az indulat. Hogy hagyhatta cserben pont ma éjjel? Ha itt lett volna, talán maradt volna bennünk annyi mágia, hogy szembeszálljunk Clarával. Talán mindez meg sem történt volna.

– Tudom – felelte Darius, és a testtartásában volt valami megtört, amitől éreztem: valóban valami szörnyű dolog történhetett, ami visszatartotta attól, hogy idejöjjön. – Mi történt?

Gombóccal a torkomban Sethre pillantottam. Nem tudtam kimondani ezt előtte.

Karba fonta véres karját, szemében sötét árny tükröződött.

– Ha azt hiszed, elmegyek anélkül, hogy magyarázatot kapnék, akkor rohadtul tévedsz – sziszegte, majd Dariusra nézett. – Titkolózol előttem egy tanárral és egy kibaszott Vegával?

Mintha a „Vega” szó megütötte volna Dariust. Összerezzent.

– Tudod, hogy Lance-szel sötét mágiát gyakorlok – mondta üres hangon, majd tekintetét rám emelte. – Beszélhetsz előtte. Bízom benne.

Elment mellettem, leguggolt Orionhoz, és a karjába vette.

– Én viszont nem bízom benne – vágtam vissza keserűen, aztán követtem Dariust, hogy Orion homlokára simíthassam a tenyerem. Csak meg akartam győződni róla, hogy még mindig velünk van. – Clara visszatért – mondtam Dariusnak, igyekeztem kimért hangon beszélni, nehogy elragadjon a gyűlölet. Részem volt benne, hogy visszahoztuk. Részem volt benne, hogy majdnem elvesztettük Oriont. De ha Darius itt lett volna… vagy Tory… Amúgy is, ő hol van? – Clara tette ezt Orionnal. A sötétség teljesen elnyelte őt.

– Clara Orion? Mármint… a nővére? – hebegte Seth, miközben mellénk lépett, ahogy kifelé tartottunk a barlangból.

Darius szorosan ölelte Oriont, szemében ezer ki nem mondott szó.

– Hosszú történet – sóhajtottam.

– És én végig fogom hallgatni – vágta rá Seth élesen.

– Nem most. – Ránéztem, mire összevonta a szemöldökét, mintha meg akarna érinteni, de meggondolná magát.

– Rendben – morogta. – Te… jól vagy?

– Akkor leszek jól, ha ő is – feleltem, és ismét Orionra néztem. Hópelyhek gyűltek a hajára, az arcára hullók bőre melegétől pedig azonnal elolvadtak. A látvány minden tomboló idegvégződésemet megnyugtatta.

Darius rám pillantott, a homloka ráncba szaladt. Valami megváltozott a szemében. Rájöttem, hogy hibát követtem el – nem tudtam rejtegetni, amit érzek. Túl friss volt a fájdalom, túl meztelen a szívem. Nem szóltam hát semmit, és hálás voltam, hogy ő sem.

– Seth – mordult fel Darius, miközben a hó csöndesen hullott. – Menned kell. Majd később beszélünk.

– Biztos nem kell segítség? – kérdezte Seth rám, majd Orionra pillantva. Mintha tényleg érdekelte volna.

És talán így is volt, különben már elment volna. Túl fáradt voltam ahhoz, hogy megbirkózzak ezzel a gondolattal. Seth Capella megmentette az életét. Mindenét beleadta. Amikor szükségem volt rá, mellettem állt. És ez… ez túl sok volt most.

– Nem. Hazaviszem – válaszolta Darius határozottan.

Seth bólintott, homlokráncolva indult meg a part mentén, és a hóvihar hamar elnyelte alakját.

– Hol van Tory? – kérdeztem halkan. Vajon neki is köze van Darius eltűnéséhez?

– Nem tudom – felelte kurtán, majd letette Oriont a földre, és lehúzta magáról a melegítőnadrágot. – Velünk jössz, vagy visszamész a házadba?

– Veletek megyek – vágtam rá habozás nélkül.

– Átveszem innen…

– Azt mondtam, veletek megyek – morogtam, és főnixtűz villant meg a szemem sarkában.

Csak bólintott, némán hátat fordított, és egyetlen szökelléssel átalakult. Hatalmas sárkányalakja széttépte a testét, és előttem landolt.

Óvatosan a karmaiba emelte Oriont, és rám nézett. Meg mertem volna esküdni rá, hogy a szeme a szokásosnál sötétebb volt, az arany árnyalat körül feketeség örvénylett.

Levetettem a kabátomat, majd a felsőmet is, hogy felül csak egy szál sportmelltartóban legyek. Kieresztettem a szárnyaimat, lángnyelvekként lobbantak ki mindkét oldalról, és felkaptam Darius melegítőjét – tudtam, később hálás lesz érte. Remegő gyomorral emelkedtem a levegőbe és vetettem magam a hóviharban eltűnő aranysárkány után.

Tűz öntötte el ereimet, hogy elűzze a dermesztő szelet. Darius alatt suhantam, felhőkön át szárnyaltunk, miközben a tenyerem Orion testére simítottam, hogy a bennem izzó lángot átadjam neki is. Semmi sem volt olyan édes, mint a bőre melege az enyémhez érve. Olyan közel jártunk a halálhoz, az elmém még mindig nem fogta fel, hogy most itt lehet velem.

Átszeltük a vihart, elsuhantunk a campus felett, és hamarosan leszálltunk az Aszteroidaváros közeli erdőben.

Darius letette Oriont, majd visszaváltozott. Amint visszahúztam a szárnyaimat, sötétség borult ránk. Átdobtam neki a nadrágját, és miután felvette, ismét karjába emelte Oriont, majd elindult a kapu felé. Követtem, miközben a gondolat egyre csak zakatolt bennem: mi lesz, ha egy tanár meglát így bennünket, tetőtől talpig véresen, ahogy egy eszméletlen tanárt cipelünk a magánrezidenciájára?

Orion kezét a kapura nyomtam, hogy varázslenyomatával kinyissam. A medence mellett osontunk el, az ösvényen Orion és Washer faháza között. Ismét a kezéért nyúltam, az ajtóra nyomtam, Darius pedig úgy helyezte őt a vállára, hogy az egyik keze szabad legyen, és ő is megérintette az ajtót.

– Egy rakás mágikus zár van rajta – morogta, szemöldökét összehúzva koncentrált.

Egy pillanattal később az ajtó kinyílt, és besiettünk.

Becsuktam mögöttünk, és sóhajtva fújtam ki a levegőt, miközben átjárt a meleg. Darius a hálószobába vitte, és lefektette az ágyra Oriont.

Azonnal mellékuporodtam, és megfogtam a kezét. Darius az ajtóban maradt, árnyként figyelt minket, de képtelen voltam elrejteni, amit éreztem. Túl nyers volt minden.

– Törődsz vele – mondta tompa hangon.

– Igen – feleltem erővel, dacból. A barátja, és nem érdekelt, tudja-e. Úgyis el kell fogadnia egyszer, mert én soha nem fogom őt elengedni.

– És ő törődik veled? – kérdezte ugyanazzal az üres, furcsa hangszínnel, amit nem tudtam hova tenni.

Nem fogok válaszolni Orion nevében, így csendben maradtam. Talán ez is válasz volt.

– Hol voltál ma este, Darius? – kérdeztem élesen. – Mi volt fontosabb annál, mint hogy a barátod mellett legyél?

– Mennem kell feltölteni a varázserőmet, hogy folytathassam a gyógyítását – kerülte ki a kérdést. – Pár óra múlva visszajövök.

Az ablakhoz ment, kitárta, és szó nélkül kiugrott rajta.

Furcsa düh lobbant fel bennem. Hogy lehetett képes válasz nélkül elmenni, miközben majdnem elvesztettük Oriont?

Becsuktam mögötte az ablakot, aztán a fürdőszobába siettem, törölközőket kerestem, és forró vizet hoztam a konyhából.

Nem bírtam nézni, ahogy Orion félholtan, véresen hever. Leültem mellé, és gyengéden lemostam róla a vért. Azt reméltem, vele együtt a fájdalom is eltűnik, amely majdnem szétszakított. De tudtam, valami ebből az éjszakából örökre bennem marad – valami, ami belül perzselt, mintha seb égne a szívem mélyén.

Majdnem elveszítettem őt… a sötétség, a saját testvére kis híján magával ragadta. És most már Seth is belebonyolódott ebbe az egészbe. Ő nem fogja annyiban hagyni – magyarázatot akar majd.

Tüzet gyújtottam magam mögött, a lángok kanyargó táncot jártak a levegőben, miközben lassan visszacsepegtették belém a mágiát. Soha nem éreztem még magam olyan tehetetlennek, mint amikor Clara bántotta őt. Rémisztő volt belegondolni, hogy az árnyai képesek voltak elnyomni a rendem erejét, irányításuk alá vonva az én sötétségemet is, és elhallgattatva a bennem lobogó főnixet.

Megpróbáltam elhessegetni a lidérces gondolatokat, miközben letéptem Orion ingének maradékát, és gondosan lemostam róla a vérfoltokat – a karjáról, a hasáról, a szájáról. A lélegzete halk volt, de úgy ráncolta a homlokát, mintha rémálom marcangolná. Amikor végeztem, mellébújtam, a fejemet a mellkasára hajtottam, és dúdolni kezdtem egy ismeretlen dallamot – csak valamit, hogy tudassam vele: itt vagyok. Hogy nem megyek sehová. Akkor sem, ha ma éjjel az ég összes csillaga lehull, és porig égeti a világot.

Caleb

Második fejezet

Hajnali három óra felé járt, és halálosan fáradt voltam a hosszú bulizás után, mégsem bírtam nyugton maradni.

Valahányszor elbóbiskoltam, mintha valami újra és újra felébresztett volna – mintha az átkozott csillagok nem engednék, hogy végre lenyugodjak.

Az agyam pörgött, az erőm viszont már annyira alacsony szinten járt, hogy az is zavart. Amit igazán akartam, az Tory Vega volt. De akárhányszor próbáltam elterelni róla a gondolataimat, visszatértek hozzá, mintha a neve halk suttogásként csengett volna a fülemben. De ha most csak úgy felébresztem az éjszaka közepén, biztos voltam benne, hogy egy mosolyszünet lenne a minimum, amit kapnék. Már ha egyáltalán még együtt vagyunk… Karácsonykor nem mondott konkrét nemet, de nem is írt be randidátumot a naptárába. Viszont megkért, hogy újév után kérdezzem meg újra. És gyakorlatilag már kezdetét vette az új év…

Hátravetettem a fejem a párnára, aztán közelebb húztam magamhoz az Atlaszom. Egy üzenet nem árthat. És ha igazán szerencsés vagyok… lehet, hogy még meg is éri.

Caleb:

Nem jön álom a szememre, és csak az jár a fejemben, hogy egyedül fekszel az ágyadban… mit szólnál egy kis társasághoz? ;)

Sokáig bámultam az üzenetet, figyelve, mikor jelennek meg a piros pipák, jelezve, hogy olvasta. Egy kaján mosoly kúszott az arcomra, amikor felvillantak.

Tory:

Gyere át.

Tory:

De ne kérdezz semmit.

Ne kérdezz semmit? Már majdnem bepötyögtem, hogy „Miről ne?”, de aztán rájöttem, hogy… hát az is kérdés lenne. És már így is elég vékony jégen táncoltam, úgyhogy nem kockáztattam meg, hogy egyetlen óvatlan kérdéssel eljátsszam az éjszakámat az ágyában. Kibírom a „nincs kérdés” szabályt.

Kiugrottam az ágyból, felkaptam egy melegítőnadrágot meg egy pulcsit, belebújtam a tornacipőmbe, és elindultam zsebemben az Atlasszal és a kulcsaimmal.

Vámpírsebességgel száguldottam ki a Terra Házból, átvágtam a campuson, el a Gömb és a többi iskolaépület mellett, míg végül délnek fordulva elértem az Ignis Házhoz.

Tűzcsóvát küldtem a ház fölötti szimbólum felé, és amint az ajtó kinyílt, berohantam, fel a lépcsőn, át a közös helyiségen, újabb lépcsőkön át, míg végül ott álltam Tory ajtaja előtt.

Beletúrtam szőke hajamba, hogy valamennyire rendbe szedjem magam, aztán kopogtattam.

Egy pillanattal később kinyitotta az ajtót, megragadta a pulcsimat, és behúzott, miközben lábujjhegyre állva megcsókolt.

A lámpák nem világítottak, de a hóval borított tájról visszaverődő holdfény elég volt ahhoz, hogy lássam őt.

Bő, laza melegítőnadrágot viselt, és egy óriási pulcsit, haját pedig rendetlen kontyba fogta a feje tetején. De Tory Vega még egy krumpliszsákban is úgy festett volna, mint egy istennő.

Már azelőtt kemény voltam, hogy egyáltalán bekopogtattam volna az ajtaján, és amikor a nyelvét a számba csúsztatta rekedt, ösztönös sóhaj tört fel belőlem.

Ahogy felemeltem, átkulcsolta a derekamat a lábával, és ráfeszült az ágyékomra, olyan nyögést csalva ki belőlem, amitől már szinte felrobbantam.

Leültettem az íróasztala szélére, és elhúzódtam, hogy levegyem róla a pulcsiját – meg kellett szakítanom a csókot, hogy áthúzzam a fején.

Nem volt alatta semmi. A szívem gyorsabban kezdett verni, amikor megpillantottam a melleit, és azonnal ráhajoltam az egyik mellbimbójára.

Újabb nyögés hagyta el az ajkát, hátradőlt, hogy teljesen hozzáférjek, én pedig végighúztam a fogamat a bimbóján, a másik mellét pedig megmarkoltam.

Tory közben lehúzta a cipzáramat, levette rólam a pulcsit, és végigsimította a mellkasomat, miközben felálltam.

A vér forrón és gyorsan lüktetett ereimben, egyre többet követelve belőle. Ahogy a vérszomj felerősödött bennem, előbukkant az agyaram, de visszafogtam magam – előbb gyönyört akartam, csak utána a vérét.

Az állára tettem a kezem, felemeltem a fejét, hogy a szemébe nézhessek. Látni akartam a vágyat a tekintetében, megkóstolni újra a száját.

Egy pillanatig még ellenállt, aztán felnézett rám. Hosszú pillái lassan emelkedtek… és két fekete gyűrű ölelte körül az íriszét.

Ösztönösen visszarezzentem, a kezem lecsúszott az arcáról, és döbbenten bámultam rá.

– Mi a franc, Tory? – suttogtam. – Téged… megátkoztak a csillagok. Hogyan? Kivel?

– Mondtam, hogy ne kérdezz – mordult rám, újra felém nyúlva. – Csak… el akarom felejteni.

– Megőrültél? – ráztam a fejem, próbálva felfogni, értelmet találni ebben az egészben. Ki lenne olyan eszement, hogy hátat fordítson a sorsának? Ki utasítaná vissza az egyetlen igaz szerelmét? – Mit tettél? Ki tette ezt veled? Én…

– Vége, Caleb – vágott a szavamba, és egy pillanatra úgy tűnt, mintha a fekete gyűrűk kitágultak volna, az egész szemét árnyékkal borítva. – Nem tudom visszacsinálni, és nem is akarok róla beszélni.

Reszketve sóhajtott, lehunyta a szemét, ujjai a szék támlájára kulcsolódtak.

A mellkasomat fájdalmasan feszítette a vágy, hogy segítsek rajta – hogy visszaforgassam a csillagokat, megváltoztassam a sorsot – bármire képes lettem volna, csak hogy enyhítsem a fájdalmat, amit láttam benne.

Megfogtam a kezét. A bőre perzselte az enyémet, tűzmágia lüktetett alatta. Nekem is meg kellett idéznem a saját mágiámat, hogy ne perzseljen meg. Kinyitotta a szemét – a sötétség már eltűnt, csak a két fekete gyűrű maradt… de valamiért az még rémisztőbb volt.

– De Tory… – suttogtam, csak bámultam rá, miközben az agyam próbálta feldolgozni a tényt, hogy valaki mást szánt neki a sors. Más volt az ő egyetlen, igaz szerelme… Aki elutasította. Vagy ő utasította el. És egyszerűen nem fért a fejembe. Láttam őt korábban ma este, és akkor még nem voltak ott azok a gyűrűk. Ez most történt.

– Feledtess el velem mindent, Caleb – suttogta Tory, a hangja megremegett a kérés súlyától.

Éreztem a belőle áradó fájdalmat, a kétségbeesést. Összetört. Valaki ezt tette vele. Valaki tudatosan megtette… És én egyszerűen képtelen voltam felfogni, miért. Ha a csillagok engem választottak volna neki, úgy szorítottam volna magamhoz, hogy soha, de soha ne engedjem el.

Nagy, zöld szemébe bámultam, a pupilláját körülölelő fekete gyűrűk minden figyelmemet magukhoz láncolták. Nem volt értelme. Nem értettem. Senki sem választja önként a csillagok átkát. Ha a csillagok megadják a lehetőséget, hogy kiválaszd az elíziumi társadat, akkor választasz. Kétség nélkül. Bármi áron. A francba, még ha az a nyomorult sapkás srác is állna velem szemben, akkor is igent mondanék.

– Annyira sajnálom, Tory – suttogtam.

A testem izzott a vágytól, és úgy éreztem, mintha maguk a csillagok vezettek volna ide, hogy enyhítsem a fájdalmát.

– Nem kell, hogy sajnálj – válaszolta, a tekintete megkeményedett. – Csak el akarom felejteni.

A szemében lobogó tűz cselekvésre késztetett. Nem volt semmi, amivel helyrehozhattam volna, amit más elrontott benne, de azt legalább megadhattam neki, amit kér.

Újra megcsókoltam. Közelebb húzott, a hajamba markolt, és finoman meghúzta, jelezve, hogy nem akar gyengédséget. Harapással nyitotta szét az ajkamat, én pedig morgással válaszoltam, miközben a csípőjét markoltam, ujjammal végigsimítva a meleg pamutanyagon.

Megfogtam a nadrágját a derekánál, és egy mozdulattal lehúztam róla, kényszerítve, hogy megemelje a csípőjét. Térdre estem előtte, miközben lefejtettem róla a ruhát, és ott maradtam, két lába közé simulva, hogy megízleljem.

Bal lábát a vállamra fektettem, végigcsókoltam combja belső ívét, miközben ő az asztal szélébe kapaszkodott, hátravetette a fejét, és zihált, egyre telhetetlenebbül, egyre követelőzőbben.

Mikor elértem a legérzékenyebb pontját, mohón hajoltam előre, a nyelvemmel végigsimítottam rajta, és a bőrömön végigfutott a bizsergés, ahogy halk, de forró nyögéssel válaszolt. A csípője nekem feszült, én pedig még jobban széthúztam a combjait, hogy jobban hozzáférjek, és folytattam az édes kínzását.

Amikor már az őrület határára jutott, két ujjamat csúsztattam belé, amitől a teste ívbe feszült. Nyögései megtöltötték a szobát, én pedig ráhangolódtam minden rezdülésére.

Gyönyör hullámai futottak végig rajta, én pedig nem engedtem el – végigkísértem, míg végül hátrahanyatlott az asztalon. A testem sajgott az izgalomtól. Lerúgtam magamról a nadrágot és az alsót, Tory pedig lecsúszott elém az asztalról, hogy újra megcsókoljon – vadul, követelőzőn.

Nem volt törékeny, nem keresett vigaszt, nem akart szelíd szerelmet. Azt akarta, hogy a rabja legyek, meghódítsam a testét, és kitöröljem belőle a szemétláda emlékét, aki nemet mondott neki. És én nem fogtam vissza magam.

Megfogtam a derekát, és finoman megfordítottam. A falhoz nyomtam, minden izmom az övéhez feszült, és éreztem, ahogy beleremeg a teste a közelségembe…

Lihegve felszisszent, amikor nekifeszültem, a vágyam minden rezdülése a fenekének simult, tudtára adva, mennyire akarom.

Halkan felnyögött, oldalra fordította a fejét, hátranyúlt a válla felett, hogy maga felé húzzon, és újra megcsókoljon.

Izgalmamban az agyaram végigsiklott alsó ajkán, a vére a nyelvemre csordult. Morgás tört fel belőlem, ahogy rendalakom a felszínre tört, és nem tudtam megállni, hogy az ajkát a számba ne húzzam, egy csepp vérét és erejét magamba véve.

Tory felszisszent, amikor szétlöktem a lábát, marokra fogtam a farkam tövét, majd felvezettem, és belé hatoltam. Éhes nyögés szakadt fel belőle, miközben lassan hatoltam belé, kiélvezve, milyen szorosan vesz körül, és hagyva, hogy alkalmazkodjon ahhoz a testhelyzethez, amelyben a falhoz szorítva tartottam.

– Még – lehelte.

Újabb morgás szakadt fel belőlem, és csípőm éles lökésével megadtam neki, amit kért.

Minden egyes mozdulatra felnyögött, ahogy beléhatoltam – a kezem a fenekére csúszott, az ujjam belemart a húsába, miközben egyre keményebben és gyorsabban mozogtam.

– A kurva életbe – nyögte Tory. – Erősebben!

Megadtam neki. A szám a nyakára talált, csókoltam, miközben egyre gyorsabban és keményebben hatoltam belé, mindent odaadva, kétségbeesett feszültséggel próbálva még egy kicsit visszatartani magam.

– Harapj meg! – könyörgött.

Meglepődve néztem rá, ahogy félrebillentette a fejét, feltárva a torkát. Ezt még sosem tettük meg szeretkezés közben, és bár az ösztöneim követelték, tudtam, eddig nem szerette, ha megharapták, ezért sosem kértem.

– Tényleg? – kérdeztem, mert egy hajszál választott el attól, hogy megtegyem.

– Igen – zihálta, miközben újra belé hatoltam. – Tedd meg.

Feladtam az önuralmat, fogam a bőrébe mélyedt, miközben még keményebben mozdultam. A bennem gyűlő feszültség olyan erőssé vált, hogy tudtam, csak egy pillanatig tarthatom vissza.

Tory felkiáltott, amikor újabb gyönyört csikartam ki belőle, megérezve a vére ízét a nyelvemen, és egy szívdobbanással később én is elélveztem benne.

Olyan erősen szorítottam a falhoz, hogy a testének remegése végigfutott rajtam. Mélyen ittam belőle, a vére és az ereje úgy árasztott el, hogy a szívem vad ütemben vert.

Hallottam, ahogy a pulzusa felgyorsult ritmusban ver, és biztos voltam benne, hogy összeesne, ha most elengedném.

Vérszomj tartott szorosan a markában, újra és újra nyeltem belőle, eksztázis öntött el, miközben kiélveztem a testének és erejének együttes ízét.

Végül nehézkesen kihúztam a szemfogaimat a nyakából, majd hátrahőkölve lehúztam magammal az ágyra, miközben próbáltunk levegőhöz jutni.

Néhány tincs kiszabadult a rendezetlen kontyból, amiket félresimítottam az arcából, miközben néztem őt.

Félmosolyt küldött felém. A fájdalom, amit temetni próbált, máris visszakúszott a tekintetébe, és feltámadt bennem a vágy, hogy megöljem azt a szemétládát, aki képes volt nemet mondani neki.

– Mondd meg, ki volt az – morogtam. – Elpusztítom azért, amit veled tett.

Tory egy pillanatig csak nézett rám, majd felnyúlt, és végighúzta kezét az államon.

– Nem ő mondott nemet – mondta lassan.

Már nyitottam volna a számat, hogy feleljek, de ebben a pillanatban megcsörrent az Atlaszom. Tory tekintete a földön heverő kapucnis pulcsimra siklott, aminek a zsebében még ott lapult az eszköz.

– Fel kéne venned – súgta.

Tiltakozni akartam, de az éjszaka közepén senki sem hív ok nélkül. Kinyújtottam a kezem, hogy begyógyítsam a harapás helyét a nyakán, mielőtt felkeltem volna. A párnája véres volt, a nyom a mellkasán egészen a mellbimbójáig ért. Előrehajoltam, és végignyaltam a vörös vonalon, ő pedig félálomban, résnyire nyitott szemmel figyelte minden mozdulatomat.

Az Atlasz elhallgatott… aztán azonnal megint csörögni kezdett.

Erőt vettem magamon, otthagytam az ágyban, és a pulcsim zsebében kezdtem keresgélni az Atlasz után, épp mielőtt újra kicsöngött volna.

Felvontam a szemöldököm, amikor megláttam a kijelzőn, hogy tizenhárom üzenet érkezett. Észre sem vettem, teljesen elnyelt Tory közelsége.

Mielőtt még bármit elolvashattam volna, ismét hívás indult – ezúttal Seth neve villant fel. Felvettem.

– Hé, haver, mi a fene…

– Cal… a kurva életbe, fogalmunk sincs, mit tegyünk. Nem mond semmit… ez rossz. Nagyon rossz. Gyere a Királyodúba, most azonnal! Szükségünk van rád. – Seth hangja feszült volt a pániktól, aztán megszakadt a hívás.

Jeges szorítást éreztem mellkasomban. Valami történt. Valami rohadtul nem stimmel.

Felrántottam a melegítőnadrágomat, bűntudatos pillantást vetve Toryra.

– Sajnálom – mondtam. – Nem mennék el, ha nem lenne fontos. Valami történt. Még nem tudom, mi, de…

– Semmi baj – vágott közbe. Mintha meg sem lepte volna. – Csak menj.

– Visszajövök, ha tudok – ígértem, gyűlölve, hogy ilyen állapotban kell itthagynom. De nem volt más választásom.

– Sajnálom, Caleb – mondta halkan, a hangja megremegett. Rágta az alsó ajkát, miközben könnyek gördültek le az arcán.

– Miért? – kérdeztem értetlenül, és közelebb léptem volna hozzá, de láthatatlan pajzsnak ütköztem. – Mi baj van?

– Nem kellett volna idehívnom téged – zihálta, miközben próbálta letörölni a könnyeit. – Önző voltam… butaság. Egy pillanatra elfelejtettem, hogy te… hozzájuk tartozol. Sajnálom.

– Miért kérsz bocsánatot? – kérdeztem még mindig értetlenül, és próbáltam áttörni a pajzsot, miközben ő újra és újra letörölte a könnyeit… de hiába, csak újabbak jöttek helyettük.

Az Atlasz újra csörgött. Lenéztem: Max. Toryra pillantottam, a gyomrom mélyén pedig valami sötét előérzet kúszott fel. A csillagok már ma este is terelgették őt a párja felé… és tudtam, csak egyetlen másik tündért vonzott ilyen elementáris erővel. Ha nem lettem volna ennyire elvakult, hamarabb is összerakhattam volna. Miért nem jöttem rá azonnal? Hiszen nyilvánvaló volt. Kurvára nyilvánvaló.

A szívem olyan erősen vert, hogy fájt, és valami tompa zúgás húzódott végig a fülemben, miközben próbáltam nem kimondani azt, amitől annyira féltem. Mert ha igazam van, akkor amit tettünk…

Tory sokáig nézett rám, én pedig nem tudtam elszakítani tekintetem az írisze körül húzódó sötét gyűrűktől. Nagyon reméltem, hogy tévedek. De az Atlasz újra csörgött, és egyre biztosabb voltam benne, hogy nem.

Lenyeltem a torkomban formálódó gombócot, és hátráltam egy lépést.

Nem válaszolt a kérdésemre, de már nem is akartam hallani.

– Menj a barátaidhoz – mondta, felszegve az állát, mintha ezzel próbálná leplezni a fájdalmát.

– Nem akarlak így itthagyni…

– Mondtam már, hogy nem kellett volna áthívnom téged. Felejteni akartam, de hiba volt. Főleg veled… Tényleg sajnálom. Csak azt szeretném, ha most elmennél.

– Biztos, hogy jól vagy? – kérdeztem halkan, tétován. Nem tudtam elindulni, miközben így láttam őt: összetörve, védtelenül.

– Nem vagyok porcelánbaba, Caleb. Felnőtt nő vagyok. És vállalom a döntéseimet. Ne sajnálj – mondta, és magára húzta a takarót, miközben hátradőlt a párnákra. De nem hittem, hogy valóban aludni fog.

– Rendben. Akkor majd később találkozunk. – Habozva álltam az ajtóban, de nem szólt, nem tartott vissza, így belebújtam a cipőmbe, felkaptam a pulcsimat, és kiléptem a folyosóra.

Az Atlasz elnémult, én pedig vámpírsebességemet bevetve kiszáguldottam az Ignis Házból, és a Jajongó erdő sötét rengetegét átszelve eljutottam a Királyodúig.

A hatalmas fa tövében fékeztem le, és mély levegőt vettem. Megfeszítettem az állkapcsomat, majd kifújtam a levegőt. Ha hibáztam, hát viselnem kell a következményeit. Szembenézek vele.

Belöktem az ajtót, de még mielőtt a lépcsőre léphettem volna, Max jelent meg az alján. Éreztem, ahogy némabuborékja rám csapódik, és fél pillanattal később az ökle az államnak vágódott. A fájdalom úgy hasított belém, hogy egy lépést hátrahőköltem.

– Mi a fasz volt ez, Cal?! – ordította, és olyan erővel nyomott a falhoz, hogy szinte elvesztettem az egyensúlyom. Alig bírt uralkodni magán. – Hol a pokolban voltál?!

– Ez meg mi a franc volt?! – káromkodtam, miközben a szemfogaim előugrottak. A testem megfeszült, a támadás ösztönösen védekezésre késztetett.

– Már fél mérföldről éreztem rajtad a vágy szagát – morogta Max. – Tory Vegánál voltál, igazam van?

Lenyeltem a gombócot a torkomban. Csak egyetlen ok lehetett, amiért ez ennyire kiborította. És a felismerés hányingerrel töltött el.

– Darius volt az… ugye? – kérdeztem üres hangon. Minden erő elszállt belőlem. Bármit megérdemeltem, amit most rám zúdított.

– Hát persze, hogy ő volt! Mégis ki a fasz lenne más?! – üvöltötte Max. A haragja hullámként zúdult rám, megtöltve a levegőt, ahogy a szirénképessége működésbe lépett.

Kemény munkába telt megerősítenem a mentális pajzsomat, hogy ne nyeljen el az őrjöngése.

– Sajnálom, haver – suttogtam. – Esküszöm, nem tudom, hogy kötöttem ki nála ma éjjel. Részegen feküdtem le, aztán egyszer csak felriadtam, teljesen józanul, és csak rá tudtam gondolni. Képtelen voltam nyugton maradni, amíg nem tettem valamit…

– A csillagok – szólalt meg Max mélyen, hirtelen elcsendesedve. Lehuppant a lépcső első fokára, a hajába túrt. – Már most azon vannak, hogy elszakítsák őket…

Felhúzott szemöldökkel figyeltem, ahogy a levegőből elillan a düh, és átveszi helyét a kétségbeesés, ami éles karmokkal kaparászta a pajzsomat. Max szíve darabokra tört Darius miatt, és a mellkasomban is hasonló üresség kezdett tátongani.

Visszagondoltam rá, hogy mennyire vonzott ma este Tory, hogy képtelen voltam ellenállni, és arra, mennyire megtörtnek látszott, amikor bocsánatot kért. Őt is felém taszította valami… a csillagok már megkezdték a játszmájukat Tory döntése miatt.

– A francba… – suttogtam, miközben lehuppantam Max mellé. – Mit tegyünk?

– Az én hibám – nyögött fel Max. – Éreztem a vonzalmat Darius és Tory között. Ő még segítséget is próbált kérni tőlem, de… egyszerűen elutasítottam. Tovább hajszoltam, hogy küzdjön ellene. Ha akkor hallgatok rá, ha veszem a fáradságot, hogy komolyan vegyem a köteléket, amit éreztem közöttük, talán jobb tanácsot adhattam volna neki.

– Én meg lefeküdtem azzal a lánnyal, akit a sorsa szerint szeretnie kellett volna – néztem rá döbbenten –, és te mégis magadat hibáztatod?

– Éreztem, Cal – erősködött Max. – Csak nem akartam elfogadni. Én voltam az egyetlen, aki előre láthatta volna ezt. Nekem kellett volna rájönnöm, hogy amit iránta érzett, az több volt, mint puszta vágy vagy megszállottság. Ha csak egy kicsit is figyeltem volna rá, amikor megpróbált beszélni velem…

– Ez nem a te bűnöd, Max – mordultam rá, és magamhoz húztam. A karjával szinte összeroppantott, ahogy viszonzásul átölelt, fájdalma átszivárgott a bőrén keresztül, és velem együtt lüktetett.

– A tiéd sem – felelte rekedten. – A kurva csillagok… Egy Vega. A francba, ki képes ilyen elcseszett dolgot kitalálni? Mintha direkt ezt akarták volna. Kezdem azt hinni, hogy átok ül Dariuson. Túl sok szart kapott már az élettől, és amikor végre megadatna neki valami jó, valami tiszta és ragyogó… azt pont azzal kellett megosztania, akinek soha nem adhatná meg a világot.

– Menjünk – mondtam, bár a gyomrom összeszorult a bűntudattól, mintha elárultam volna.

– Ne mondd el neki, hol voltál – lehelte Max, és megdermedtem. Soha nem hazudtam egyik örökösnek sem.

– Muszáj – ráztam a fejem, miközben mindketten elindultunk felfelé a lépcsőn. – Többel tartozom neki, mint hogy hazugságokkal etessem.

– Még sosem éreztem olyan érzelmeket, mint amilyen kétségbeesés most benne dúl – suttogta Max. – Fogalmam sincs, mit tenne, ha megtudná.

– Bármit tehet velem – morogtam. – Megérdemlem.

Max arcán valamiféle kétségbeesett kétkedés suhant át.

– A csillagok érdemelnék meg.

– Talán ők taszítottak Tory felé, de a döntést én hoztam. Felelős vagyok a tetteimért.

– Nem tudom, Cal… – morogta Max, aztán leengedte a némabuborékot.

A lépcső tetejére érve egyre nőtt a mellkasomban érzett szorítás. Max megérintette a vállamat, és próbált szirénerejével egy kis nyugalmat sugározni belém, de ezúttal nem engedtem, hogy hasson rám. Ennek a súlyát viselnem kell – minden kifogás nélkül.

Darius a kandalló melletti magas támlájú karosszékben ült, távolba révedő tekintettel figyelte a lángokat. Amint Max becsukta mögöttünk az ajtót, Darius felém fordult. A lélegzetem is elakadt, ahogy megláttam a fekete gyűrűt az írisze körül. Tory szemének változása is felkavaró volt, de Dariust nap mint nap láttam, és bár a szemei korábban is sötétek voltak, most mélyebben ültek, és gondterheltebb volt a tekintete.

Seth idegesen járkált mögötte fel-alá, halk nyüszítéseket hallatott, ahogy farkasösztönei arra késztették, hogy megvigasztalja Dariust. De gyanítottam, hogy a közeledését nem fogadja jól.

Max leült a kanapéra, én pedig tétován ácsorogtam az ajtó mellett.

Aztán egyszerűen odaléptem, és még mielőtt ellenkezhetett volna, magamhoz öleltem Dariust.

– Annyira sajnálom, testvér – suttogtam, és szorosan tartottam, míg ő mozdulatlanul, közönyösen hagyta, hogy átöleljem.

Bőre forrón izzott, de a testtartása ernyedt volt, mintha már semmi sem számítana.

Nem engedtem el. Végül hosszú, fáradt sóhaj szökött ki belőle.

– Olyan illatod van, mint neki – morogta.

Hátrahőköltem, mintha megütött volna, és Maxre pillantottam, de ő csak komoran nézett rám.

– Sajnálom – mondtam remegő hangon, olyan megindultan, amit még én sem tudtam leplezni. – Nem tudtam… nem akartam… Nem akarom mentegetni magam. Láttam a szemét, tudnom kellett volna, de…

Darius hosszú ideig csak nézett rám, az állkapcsa megfeszült, és vártam, mikor zúdítja rám a haragját. Legalább ennyit megérdemeltem volna.

– Ő döntött úgy, hogy nem leszek az övé – mondta végül, majd visszahuppant a székébe, és újra a tűzbe meredt. – Innentől már nincs beleszólásom, mit csinál.

Seth halkan felnyüszített, én meg a tarkómat vakartam, de úgy éreztem, ezzel csak még mélyebbre süllyedtem.

– Meg tudjuk oldani – mondta Seth, reményteli tekintettel pillantva rám meg Maxre. – Biztosan van valami mód, amivel rávehetjük a csillagokat, hogy változtassanak a döntésükön, nem?

– Nem figyelsz órán? – mordult rá Max.

– Mindenki tudja, hogy csak egy esélyed van – tettem hozzá halkan, mintha ettől kevésbé lenne nyomasztó.

– Mi vagyunk Szolária legerősebb tündérei! – vágott vissza Seth. – A csillagok is hallgatnak majd ránk, ha azt mondjuk nekik!

Darius felállt, és odasétált a ládához, ahol az aranyait tartotta. Felhúzott egy marék gyűrűt az ujjaira, aztán láncokat vetett a nyakába, melyek hidegen csörögtek meztelen mellkasán. A ládát felemelte, kiborította tartalmát a fotelébe, majd visszaült a pénzhalom közepébe.

– Lance-re kell koncentrálnom – mondta. – Nem holmi lehetetlen ábrándokra, hogy szembeszálljak a csillagokkal.

– Mi van Lance-szel? – kérdeztem felvonva a szemöldököm.

– Félholtan találtunk rá egy barlangban a Levegő-öböl mellett – mormolta Seth. – Félrement valami sötét mágia. Darius, Darcy meg én mindent beleadtunk, hogy életben tartsuk, és még most sem biztos, hogy sikerül.

Darius morgott valamit, mire Seth rögtön elhallgatott.

– Mi a franc történt ma este, Darius? – kérdezte halkan Max, előrehajolva, szirénerejét lágyan kiengedve, hogy enyhítse Darius fájdalmát.

Darius tekintete a gyűrűire vándorolt, és a fejét rázta.

– Nem beszélhetek róla. Ha Lance jobban lesz, talán ő el tudja mondani, de az én… – Elakadt, képtelen volt befejezni a mondatot. Az apja sötét kényszerítése túl erős volt.

– A kurva életbe! – sziszegte Max, az állkapcsa megfeszült a dühtől.

– És Tory? – kérdezte Seth, közelebb lépett, aztán visszahátrált, mintha nem tudná, mit kezdjen az ösztöneivel. – Miért mondott nemet?

– Szerinted? – csattant fel Darius, és úgy nézett Sethre, hogy az akaratlanul is felmordult.

Négy alfa együtt ritkán vezetett bármi jóra.

Gyorsan közéjük léptem, a kezemet Seth karjára tettem, hogy lenyugtassam. Ő mélyet sóhajtott, elfordult, és kiengedte a feszültséget.

– Csak próbálja megérteni – mondtam halkan.

Darius szeme újra fellobbant a dühtől, de aztán csillapodott benne a harag.

– Nem adott hosszú listát – felelte keserűen –, de gondolom, rajta van az is, amikor majdnem vízbe fojtottam, amikor leégettem róla a ruháit az egész ház előtt, amikor belenyomtam az iszapba és kurvának neveztem, amikor a halloweeni bulin leromboltuk a hírnevét… és még vagy ezer más dolog.

– Azért, mert túl sokáig éltek a halandók világában – próbáltam valami magyarázatot találni. – Nem tudta, hogy ez végérvényes döntés. Nem érthette. Azt mondta, a holdfogyatkozásnál vonzódott hozzád. Ha lett volna ideje megélni ezeket az érzéseket, akkor…

– Megélte – vágott közbe Darius. – Miután elkaptam, amikor szétzúzta a motoromat. Aztán a palotában újra, karácsonykor. A szex önmagában nem volt elég, hogy megváltoztassa rólam a véleményét.

Felvontam a szemöldököm. Erről fogalmam sem volt.

– De ha együtt voltatok, akkor csak sikerült jobban megismernie téged, nem? – kérdezte Max hitetlenkedve. – Biztosan átlátott már a szitán, és…

– Ne áltasd magad, hercegnő – mordult Darius. – Nem volt itt semmiféle szerelmi vallomás. Egyszerűen mindketten megadtuk magunkat annak a forróságnak, ami időnként olyan erősen lángra kap közöttünk, hogy lehetetlen ellenállni neki. De ő egyértelművé tette, mit jelentett ez számára. Semmi többet.

– És neked mit jelentett? – kérdezte Seth halkan.

– Minden, amit vele szemben elkövettem… – Darius hátradőlt a székében, és fejét a támlának vetette. – …nem adott alapot arra, hogy többet várjak, mint amit hajlandó adni. Úgyhogy nem erőltettem semmit. Most már persze úgy gondolom, hogy bárcsak másképp álltam volna hozzá… de nem tudtam, hogy kifutunk az időből.

Max arca megrándult a fájdalomtól, ahogy elcsípett egy villanást Darius érzéseiből, Seth pedig ismét felnyüszített, gyászosan az ég felé fordítva arcát.

– Ez akkor sem helyes – morogtam, még ha tudtam is, hogy ezen nem változtat semmi.

– Ez van, ezt érdemlem – csengett üresen Darius hangja. Tekintetén sötét árnyék suhant át, de mielőtt jobban megfigyelhettem volna, lehunyta a szemét. – Nem akarok többet beszélni róla.

– Rendben – egyeztem bele, mert nem jutott eszembe semmi, ami segíthetett volna.

– Hadd segítsek elaludni – ajánlotta Max, miközben felállt, és kinyújtotta felé a kezét.

– Nem érdemlem meg, hogy megszabaduljak ettől az érzéstől – morogta Darius. – Ráadásul amint visszanyerem az erőmet, haza kell mennem. Szembe kell néznem apámmal. Biztosan lesz egy-két szava ahhoz, hogyan kezelje a sajtó ezt az egészet… és otthon más ügyek is vannak, amiket ellenőriznem kell.

– Nem veszem el a fájdalmadat, ha nem akarod – ígérte Max. – Csak elaltatlak. Pár órára, mielőtt szembe kell nézned Lionellel.

Darius még habozott egy pillanatig, aztán kinyújtotta a kezét, hogy elfogadja Maxét.

Éreztem, ahogy Max ereje rám is kezd hatni, az álom puha súlyával húzott lefelé, Seth pedig nagyot ásított mellettem.

Megragadtam a karját, és kivezettem a szobából, mielőtt mindketten Max bűvölete alá kerültünk volna. Elindultunk a hálószobába, amit én választottam magamnak itt, az Odúban.

A szoba tágas volt, fehér ágynemű terült az ágyra, és mindenféle holmim hevert szétszórtan – pitballérem, tankönyvek, kacatok. A túloldali magas ablakon át kilátás nyílt a hóborította fákra.

– Mit tegyünk? – kérdezte Seth halk nyüszítéssel, miközben becsuktam az ajtót mögöttünk.

– Fogalmam sincs – vallottam be, és lehuppantam az ágy szélére, tekintetem a tájra szegezve.

Seth mellém ült, gyengéden hozzám bújt, arcával a vállamhoz ért.

– Ma este csúnyán elcsesztem – suttogtam, ahogy újra magam elé idéztem a fekete gyűrűket Tory szemében. Azonnal tudnom kellett volna, kiről volt szó. De mintha az agyam ködbe veszett volna, és minden porcikám csak azt akarta, hogy elveszhessek benne.

– Nem tudhattad – mormolta Seth, megfogva a kezem, és finoman megszorította. – A csillagok most már mindent és mindenkit felhasználnak, hogy szétválasszák őket. Te csak az első voltál a sok közül, amit bevetnek majd, hogy éket verjenek közéjük…

– Ez nem igazságos.

– Tudom. De mit tehetnénk?

– Valamit. Akármit. Még nem tudom, mit. De jóvá fogom tenni – ígértem. – Valahogy helyrehozom ezt az egészet.

Orion

Harmadik fejezet

Sötétségből ébredtem, olyan sűrűből, hogy minden porcikámat átszőtte és fogva tartott. A világ ködbe veszett körülöttem – nem tudtam megkülönböztetni, mi a valóság, és mi a rémálom. Nyomás nehezedett a szívemre, jobb karomban bizsergést éreztem, ujjbegyeim megrándultak tőle. És bár ismerős volt, nem tudtam hova tenni ezt az érzést.

Egy meleg test nehezedett rám, ösztönösen nyúltam utána – az illata alapján ismertem fel. De volt valami más szag is a levegőben, valami, ami bemocskolta ezt a tökéletesnek ígérkező ébredést. Vér.

Mi történt? Hol a pokolban vagyok?

Lassan kezdtek összeállni az emlékek, mint olaj a víz felszínén – nehezen mozduló, sűrű masszaként kavargott bennem minden. Clara… visszahoztuk őt, és aztán…

Megrázkódtam, Darcy pedig nyöszörgött álmában.

Clara… a saját testvérem döfte belém a szipolytőrt, túl sok vért ivott belőlem. Aztán ott volt Kék, fölém hajolva, minden könnycseppje belém mart. Azt mondta, szeret, és a hangja volt a legszebb dal, amit valaha hallottam. Aztán sötétség – semmi más.

A fejem lüktetett, de a mellkasomban ott áramlott a mágia, mintha feltöltött volna. Emlékeztem, hogy magamhoz tértem abban a barlangban, Darius vérével az ajkamon, és…

– A francba! – ültem fel hirtelen, és minden megbillent körülöttem.

Seth.

Darcy riadtan térdelt fel mellettem, tekintetében döbbenet villant.

– Jól vagy? – nyúlt a kezemért, és csak akkor vettem észre, hogy remeg.

– Kék – rántottam magamhoz nyögve, úgy szorítottam, mintha nélküle nem tudnék lélegezni.

A lábát körém fonta, az arcát a nyakamba fúrta, a kezével belém kapaszkodott, mintha attól félne, hogy felfordul a világ, ha elenged. Zokogása úgy rázta meg a testét, hogy nekem is fájt.

– Minden rendben – suttogtam megnyugtatóan.

– Lance, fogalmad sincs, mi történt…

De nem hagytam, hogy folytassa. Csókkal hallgattattam el, az ajkát kerestem, olyan közel vontam magamhoz, mintha a szívünk a testünkön keresztül akarna egymásba olvadni. Lebontottam a varázslataim gátját, és amikor összeért az erőnk, felnyögött – az energiáink úgy kaptak egymás után, mint akik rég nem látták egymást.

– Mi történt? – kérdeztem végül rekedten, bár nem tudtam, akarom-e egyáltalán hallani a választ. – Hogy kerültem vissza ide?

– Darius – válaszolta, homlokát az enyémnek préselve.

A derekát szorítottam, nem hagytam, hogy egy pillanatra is távolabb húzódjon.

– Szóval végre feltűnt – morogtam. A fogaim megnyúltak a dühtől, a fejem még mindig kótyagos volt. Képtelen voltam felfogni, mi történt, de a harag… a harag ugyanolyan erős volt, mint korábban.

– Azt mondta, történt valami.

Megrázta a fejét, láthatóan nem tudott többet.

– És Tory?

– Nem tudom. Az Atlaszom ott maradt a barlangban. A tiéd pedig… – a komód felé mutatott – eltört.

Odanyúltam, ujjaimmal a hajába túrtam: vér szennyezte a tincseit.

– Gyerünk – mondtam halkan, azzal a szándékkal, hogy felkapom, és elviszem a fürdőszobába, de a testem nem engedelmeskedett. – A francba – sziszegtem, ahogy a vérveszteségtől remegés futott végig rajtam. Elsötétedett a világ a szemem előtt.

– Semmi baj – segített ki az ágyból, én pedig morogtam a tehetetlenségtől. Utáltam gyengének mutatni magam előtte.

Annyi mindent kellett volna elmondanunk egymásnak, de mindketten véresek és mocskosak voltunk, és nem bírtam tovább nézni, ahogy ilyen állapotban van. Hagytam, hogy ruhákat vegyen a kezébe, és elkísérjen a fürdőszobába. Nem akartam még Clara gondolatával szembenézni – túl törékeny voltam hozzá.

Beléptünk a tágas zuhanyfülkébe, én pedig megkapaszkodtam, miközben megnyitottam a csapot. Belesajdult a szívem, ahogy lenéztem Kék vérrel átitatott ruháira és bőrére. Megfordítottam, kimostam a vért a hajából, és ahogy a ruháit lehúztam róla, minden apró nyomot eltüntettem. Zúzódások sötétlettek a gerince mentén, nekem pedig gombóc gyűlt a torkomban, miközben gyógyító varázslatot húztam végig rajtuk.

Az én hibám volt. Én kértem, hogy jöjjön el aznap este. Gyaníthattam volna, hogy Clara nem önmaga.

A víz vérvörösen kavargott körülöttünk, magával vitte az est nyomait, de lelkünk mélyén ott maradt a fájdalom. A hasamon húzódó sebhely emlékeztetett a történtekre, bár óvatosan ráirányítottam némi gyógyító energiát, hátha halványul még.

Darcy megfordult, miután megtisztult – meztelenül állt előttem, a szemében fájdalom és megkönnyebbülés keveredett, olyan nyersen, hogy szinte szétmarcangolta a szívemet. Lehúzta rólam a ruhákat, megmosta a testemet, míg a vér minden nyoma el nem tűnt, és közben csak a víz és a kimondatlan szavak maradtak köztünk.

Valami azt súgta, ő sem akar beszélni, én pedig nem álltam készen, hogy kimondjam az éjszaka súlya alatt. Inkább a falhoz nyomtam, és csókokat leheltem rá, hogy elűzzem a szemében bujkáló rémeket. Végigsimított rajtam, mintha csak meg akarna bizonyosodni róla, hogy tényleg itt vagyok – én csak hagytam, hogy bejárja a testemet, míg végül újra elvesztem benne.

Egyetlen szó hagyta csak el az ajkunkat: szeretlek. Ez volt az egyetlen, ami számított.

Összefonódva maradtunk, míg a világ súlya kicsit könnyebb lett, és végre újra tudtam gondolkodni. Aztán kiléptünk a zuhanyzóból, felvettem egy melegítőnadrágot, ő pedig az egyik pólómat húzta magára.

Amint jöttünk kifelé, tekintetem az ablak felé siklott – odakint halványodott az ég, hó tapadt az üveghez. Valami azt súgta, ha ma felkel a nap, a világ egy sötétebb hellyé válik.

Visszavezettem Darcyt a szobámba, de még mielőtt beléptünk volna, mozgást hallottam. Darius állt az ablaknál karba tett kézzel, aranyláncok, gyűrűk és karkötők borították.

Tekintete ide-oda járt kettőnk között, mígnem felismerés villant a szemében. Megfeszült az állkapcsom – a düh darabokra szaggatott. Nem is érdekelt, hogy meglátott minket így. Bassza meg! Vessen magára!

– Hol a pokolban voltál? – csattantam fel, ő pedig lehajtotta a fejét.

– Beszélnünk kell. Négyszemközt. Gwen, menj, keresd meg a testvéredet.

– Miért? Mi történt vele? Mit műveltél vele? – kérdezte Darcy, és én Dariusra meredtem, próbáltam kideríteni, mi történt.

Volt benne valami – valami megtört –, de nem tudtam pontosan, mi. Csak a súlyát éreztem a mellkasomban. Az őrzői kötelék forrón lüktetett, segíteni akartam neki… de gyűlöltem, hogy így érzek, amikor ő nem volt ott, amikor nekem szükségem volt rá.

– Semmit – felelte Darius, kerülve Darcy tekintetét. – Ő tette ezt… velünk.

– Ez meg mit jelent? – fújta Darcy, és már rohant is az ablak felé.

– Ebben a viharban nem mehetsz ki így! – léptem elé riadtan.

Visszafordult, a szemében főnixtűz lobogott.

– Nem lesz gond. – Aztán Dariusra nézett. – Ha bántottad, megöllek.

Darius csak bólintott, mintha meg sem hallotta volna a szavait. Belesajdult a szívem, amikor Darcy búcsúpillantást vetett rám.

– Tényleg? – kérdezte, mire határozottan bólintottam.

– Igen. Menj – mondtam, bár inkább magamhoz szorítottam volna. De világos volt, hogy Dariusnak most szüksége van rám. Akkor is, ha legszívesebben letéptem volna a fejét. A kötelék nem adott sok választást.

Darcy kimászott az ablakon, Darius pedig dühösen becsapta mögötte, és erőszakos mozdulattal rántotta össze a függönyt.

Felé fordultam, miközben ő a komódhoz sétált, felkapcsolta a lámpát, és intett, hogy menjek közelebb.

– Mi történt? – kérdeztem halkan, kimérten közeledve hozzá. Karom már ütésre lendült volna, amiért nem volt ott az éjjel, de tekintete lefékezte a mozdulatot. És ahogy közelebb értem, rájöttem, nemcsak a tekintete volt az, hanem az írisze körül sötétlő, kibaszott fekete gyűrű.

– Ne… – szakadt ki belőlem, miközben megragadtam a vállát, és egészen közel hajoltam hozzá, hogy megbizonyosodjak róla. A tekintetem egyik íriszről a másikra járt, és a csillagokhoz fohászkodtam, hogy ne legyen igaz.

– Megtörtént az isteni pillanat – mondta Darius hidegen, mintha már nem lett volna benne elég erő bármit is érezni.

– Kivel? – suttogtam, de tudtam a választ. Nem kellett kimondania a nevét, mégis megtette.

– Tory – sóhajtotta, először nevezve így, nem Roxynak. – Visszautasított, Lance. A francba is, nemet mondott.

Nekem dőlt, átkaroltam, és úgy szorítottam magamhoz, mintha a világ újra darabjaira hullana körülöttünk. A tegnap este mindent megváltoztatott. Azt hittem, a halál torkából visszatérni a legrosszabb, de ez…

– A kurva életbe, Darius… – még szorosabban öleltem. A kötelékünk szinte üvöltött a fájdalomtól, ahogy a gyásza átjárta a testem. Megfeszítettem az állkapcsomat, a kezem a tarkójára csúszott, és csak álltam ott vele, amíg el nem jutott addig, hogy egyáltalán mozogni tudjon.

– Vége van – mondta rekedt hangon. – Mindennek kurvára vége.

Megráztam a fejem, mintha ez tagadás lenne, de valójában nem találtam a szavakat: a csillagok elátkozták a legjobb barátomat. Olyasfajta döntés volt ez, amit ha az ég egyszer kinyilatkozott, azzal soha, senki nem volt képes szembemenni. Bár ami azt illeti, az ilyen esetek száma igencsak ritka… csupán egyetlen ismert eset jut eszembe, ahol egy nő visszautasította elíziumi társát, miután az megölte az apját. Az a döntés legalább valahol érthető volt. Toryé nem.

Lehet, hogy Darius bántotta őt, de nem értette meg, mit jelent ez a kötelék? Ez mindent felülír. Darius egész életében vezekelt volna érte. Úgy vigyázott volna rá, ahogy a Hold figyeli a Földet. Odaadta volna neki a világot.

Felfogta egyáltalán, mit veszített? Tényleg annyira makacs volt, hogy inkább választotta a szerelem nélküli életet? Örök vágyakozásra ítélve, soha nem érintheti többé. A csillagok most már mindent meg fognak tenni, hogy elszakítsák őket egymástól. Akkor is, ha Tory egyszer megbánja. Nincs visszaút. Ez kegyetlen. Önmagával szemben, és vele szemben is.

Darius hanyatt döntött, és mellém zuhant az ágyra, a karját még szorosabban fonta a derekam köré. A kötelék olyan erővel lobbant fel, amilyet még soha nem éreztem. Nem tudtam segíteni neki, ez kívül esett a hatókörömön. Mégis, a mágia kényszerített rá, hogy tegyek valamit, bármi apróságot, csak hadd enyhítsek rajta.

Az, hogy ilyen közel volt, elkezdte csillapítani a sajgást. A kötelék zizegett közöttünk, egyre szorosabban húzott hozzá, míg a kezem a hajába csúszott. Minden önuralmamra szükség volt, hogy ne csókoljam meg, vagy ne rántsam be a zuhany alá, hogy úgy vigasztaljam, mint Darcyt. Nagyon elbaszott volt ez az egész.

A pokolba veled, Lionel! A legmélyebb, legsötétebb bugyrába!

– Ne mondd, hogy minden rendben lesz – morgott Darius.

– Nem mondom – sóhajtottam.

– Sajnálom, hogy nem voltam ott veled. A csillagokra, akár meg is halhattál volna.

Borostás álla súrolta bőrömet, és felnyögtem, próbáltam elhúzódni, mielőtt a kötelék teljesen átvette volna az irányítást.

– Minden rendben, még élek – feleltem.

– Nem, kurvára semmi sincs rendben, Lance! Lehet még ennél is rosszabb ez az éjszaka?

– Aligha – morogtam. A bőre perzselte az enyémet, de nem engedtem el, még akkor sem, amikor füst gomolygott elő az ajka közül. Szüksége volt rám. Ha megéget, akkor is mellette maradok.

– Bocsánat – motyogta, lehunyva a szemét, próbálta visszafogni a sárkányát. – Kurvára fáj. Mit tegyek most?

Megráztam a fejem. Nem tudtam. Semmit sem tudtam. Csend borult ránk, a homlokát a vállamnak támasztotta, próbált megbirkózni ezzel a kibaszott valósággal. Holnap már mindenki tudni fogja. Az egész Akadémia látni fogja a szemükben a fekete gyűrűt. Minden meg fog változni.

– Mi történt Clarával? – kérdezte végül nehéz, bizonytalan hangon. – Ő szúrt le?

Bólintottam. A mellkasomba nyilallt a fájdalom.

– Elment… nem tudom, hová. Azt sem tudom, ő volt-e az egyáltalán. Mindenben kételkedem. – Majdnem meghasadt a szívem. Még mindig nem voltam kész szembenézni ezzel, de Dariusnak másra kellett gondolnia, így a kötelék kikényszerítette belőlem a szavakat: – Lehet, hogy nem is ő volt az, csak egy árnyak szülte kísértet.

– Elég valóságos volt ahhoz, hogy bántson – morogta. – A francba, mi van, ha…

Elhallgatott. Hátrébb húzódtam, hogy lássam az arcát.

– Mire gondolsz?

– Ugyanolyan kötelék fűzte őt apámhoz, mint ami engem hozzád. Ha ez még létezik… a francba, lehet, hogy hozzá ment vissza.

A gondolattól összeszorult a torkom. Borzalmas elképzelés volt, hogy Clara még mindig hű lehet Lionelhez. De ha az árnyak tényleg bekebelezték a nővérem lelkét… talán ez volt az egyetlen út, amerre haladhatott.

– Csak remélni tudom, hogy nem – suttogtam.

Fogalmam sem volt, mit tegyek. Meg kell találnom, de ha képes volt megölni engem… lehet, hogy már nincs is mit megmenteni. Talán már csak egy sötétséggel teli héj. Talán a mosolya csak emlék, a szavai pedig hazugok voltak, hogy felhasználjon bennünket.

Eszembe jutott, mit tett Toryval az árnyak között, és átkoztam magam, amiért ilyen meggondolatlan voltam, hogy Kéket olyan közel vittem hozzá. Csoda, hogy életben hagyta…

A szívem végül darabokra hullott. Feltépődött a seb, ami már-már gyógyulni kezdett abban a rövid időben, míg elhittem, megmenthetem a testvéremet. Az a veszteség, ami egykor teljesen megtört, most újra itt volt – testet öltött, és kísértett.

– Igyál belőlem – kérte Darius. Megráztam a fejem. – Kérlek, ez a legkevesebb, amit tehetek.

Félrebillentette a fejét, ujjait a hajamba fonta, és magához húzott. Az orrom a nyakát súrolta, lüktető pulzusa úgy hívogatott, akár egy szirén éneke.

– Nem akarok még több fájdalmat okozni – sziszegtem, próbálva visszafogni a bennem tomboló éhséget.

– Nem fogsz – súgta, és erősebben húzott.

Végül engedtem, belemélyesztettem a szemfogam a nyakába, és megízleltem vérének mámorító melegségét.

Felnyögtem, ahogy szorosan tartottam, és újra meg újra kortyoltam belőle. A kötelék kiélesedett, de én Kékre koncentráltam, kényszerítve magam, hogy kizárjak minden áruló gondolatot Darius felé. Soha nem dobnám el magamtól Kéket Lionel elátkozott mágiája miatt.

Végül elég erőt gyűjtöttem, hogy elhúzódjak. Hanyatt dőltem, távolságot tartva. Darius is hanyatt fordult mellettem, és csendben bámultuk a mennyezetet.

– Amikor megláttalak a barlangban… azt hittem – akadt el a hangja –, azt hittem, téged is elveszítelek.

Megfogta a kezem, én pedig ösztönösen összefontam az ujjainkat.

– Elvesznék nélküled. Sajnálok mindent. Az apámat… Clarát…

Lenyeltem a torkomban formálódó gombócot, és megszorítottam a kezét.

– Én is sajnálom, Darius.

Nehéz sóhaj szakadt fel belőle, és éreztem, hogy most kell kimondanom mindent. Mert a halállal való közelség sok mindent más megvilágításba helyezett.

– Szerelmes vagyok Darcy Vegába – mondtam ki anélkül, hogy ránéztem volna. – És ő is szeret engem.

– Tudom – válaszolta Darius halkan. – Tudtam abban a pillanatban, amikor megláttam őt a barlangban, ahogy érted sír. És tudtam akkor is, amikor beléptél ide vele.

Nem tudtam leolvasni az arcáról, mit érez ezzel kapcsolatban. Az álla megfeszült, a tekintete továbbra is a plafonra szegeződött. A szívem a torkomban dobogott, vártam, mond-e még valamit.

– Akkor akartam elmondani, amikor ti… Toryval… de aztán… – Elhallgattam, a gyomrom összerándult, ahogy visszagondoltam arra a vitára a Vegákról. Milyen nevetségesnek tűnik most.

– Azt hitted, gyűlölni foglak érte. Azért amit róluk mondtam – találgatta megtört hangon.

Nem válaszoltam. Még mindig ott volt a lehetőség. Még azután is, amin keresztülment, nem tudtam, megváltozott-e a véleménye róluk. Talán még jobban gyűlöli őket. Akárhogy is, én többé nem játszom meg magam. Vállalom, bárhogy reagáljon is rá. Kék miatt.

Csend telepedett ránk, aztán Darius elengedte a kezem. A szívem fájdalmasan megdobbant, vártam, mikor robban, mikor üvölt rám, mikor esik nekem. Ehelyett felült, és rám szegezte a tekintetét.

– Soha ne engedd el őt, Lance. Harcolj érte az utolsó lélegzetedig, érted?

Felültem, és a homlokomat mély, megkönnyebbült sóhajjal az övének nyomtam.

– Köszönöm!

Vállon veregetett.

– Van még valami titkod, testvérem? Mindjárt hajnalodik, kezdjük tiszta lappal a napot!

– Egyetlen dolog – mondtam, és összeráncoltam a homlokom. – Seth már a halloweeni bulin rájött a kapcsolatunkra. Azóta azzal fenyeget, hogy mindent elmond Novának, és Darcyt arra kényszeríti, hogy azt tegye, amit csak akar, csak hogy gyötörhesse.

Veszélyes morgás tört fel Darius torkából.

– Többé nem fog zaklatni.

Lehajtottam a fejem, ahogy szétáradt bennem a megkönnyebbülés, és feloldotta azt a szorítást, ami hetek óta fojtogatott. De a Kéknek és nekem felvillanó reménysugár mellé a barátomnak és Torynak egy egész életnyi szenvedés jutott.

– Darius – mondtam komolyan, mélyen a szemébe nézve –, esküszöm mindenre, ami vagyok, ha van rá mód, hogy megváltoztassuk a sorsodat, meg fogom találni.

Az ajka megrándult, de láttam rajta, hogy a szavaim nem adtak neki reményt. Újra magamhoz öleltem, és tartottam őt, amíg fel nem zendültek a madarak, és a nap úgy vonszolta fel magát az égre, mintha ezer tonnát nyomna.

Xavier

Negyedik fejezet

Szabadon szálltam a felhők felett, lebegtem, forogtam, cikáztam a ragyogó nap alatt. Aztán valami sötét dolog villant meg a látómezőmben, és a felhőket elnyelte egy súlyos árnyék.

Feltört belőlem a nyihogás, és összerezzentem, ahogy az árnyak közeledtek, körém tekeredtek, míg végül semmit sem láttam többé.

A hűvös levegő azonnal rám telepedett, és kirázott a hideg. A takarót felhúztam egészen az államig, és halkan felsóhajtottam. A szüleim vére forrón lüktetett a rendalakjuktól, az apám pedig még arra a minimális figyelmességre sem volt hajlandó, hogy befűtsön. Amikor üzleti úton volt, gondoskodhattam róla, hogy ne kelljen fagyoskodnom, de most sajnos itthon volt.

A szilveszter nagyjából olyan élvezetes volt, mint egy pitballmeccs labda nélkül. A szüleim egy tukánai gálán múlatták az időt, engem pedig itt hagytak, hogy csendben számoljam az újabb pokoli év első másodperceit. Az egyetlen jó dolog az volt, hogy kaptam egy üzenetet Sofiától. Előhúztam a párna alá rejtett telefonomat, és újra elolvastam. Mosolyra húzódott a szám.

Sofia:

Boldog új évet, Phillip! Remélem, minden álmod valóra válik x

Remélem, tényleg. Mert az egyik álmom, hogy találkozhassak veled.

Világosság szűrődött be, de az éjjeliszekrényemen az óra azt mutatta, hogy még korán van. Ritkán állítottam be ébresztőt – ugyan miért is kellett volna felkelnem?

Karácsonyra anyám új Xboxot vett, szóval legalább volt mibe menekülnöm. De már elegem volt a játékokból. Amióta az alakváltásom után a Vega-palotában hócsatát vívtunk, azóta vágytam rá, hogy újra repülhessek, száguldhassak, szárnyalhassak a felhők felett. Ez így nem volt igazságos.

Kikászálódtam az ágyból, odaléptem az ablakhoz, és elhúztam a függönyt. Mindent vastag hó borított, az ólomszürke égboltból fehér pelyhek szállingóztak lustán a föld felé.

A havas pázsit túlsó felén egy sötét alakra lettem figyelmes. Megdermedtem. Hunyorogva próbáltam jobban kivenni, de a köpenyes alak messze állt, a befagyott tó szélén.

Hátrapillantottam, azon gondolkodva, szóljak-e apámnak. De mire visszanéztem, már eltűnt. A szívem hevesen dobogott, ahogy az árny után kutattam. A hóban nyomok vezettek egyenesen a ház felé, közvetlenül az alattam lévő szinthez.

Reszketés futott végig a gerincemen.

Valami nem stimmel.

– Apa! – kiáltottam.

Egy véres kéz csapódott az ablaknak, én pedig ijedtemben felkiáltottam, hátraugrottam, és a gyomrom összerándult. Egy lány kapaszkodott fel az ablakpárkányra, a testét köpenyként ölelték körül az élő árnyak. A csuklyája lebegett, a szeme éjsötét volt, a szája és álla csupa vér, és kegyetlen mosoly játszott az ajkán. Vámpír.

– Apa! – kiáltottam újra, és rohantam az ajtó felé, de meghallottam, ahogy az ablak kinyílik.

Egy sötét árny suhant el mellettem, a lány elkapta a karomat, és olyan erővel csapott az ajtónak, hogy alig kaptam levegőt. Vad fény gyúlt a szemében, ahogy közelebb simult hozzám. Alacsonyabb volt nálam, de Szoláriában az még semmit sem jelentett – főleg így, hogy nekem még sor sem került az ébredésemre.

– Xavier! – vigyorgott rám, és a nyakam köré fonta a karját. – Milyen magas lettél! Azt hittem, a bátyád az.

– Ki vagy te? – préseltem ki, miközben remegő kézzel az ajtó kilincsét kerestem. Nem akartam félni, de baszki, úgy festett, mint egy szörny a Resident Evilből.

– Én vagyok a hercegnő – jelentette ki, aztán lehajtotta a fejét, és a mellkasomhoz nyomta a fülét. – Te pedig a király fia – suttogta. – Mennyi erő lakozik benned… Érzed őket?

– Kiket? – kérdeztem idegesen. A kezem már rátapadt a kilincsre, de az ajtó persze befelé nyílt, a francba.

– Az árnyakat – dorombolta, és a köpenye reagált is rá, ahogy meglibbent a szellőben. Sötétség kavargott az ujjbegyei körül, és két ujját lassan végighúzta a mellkasomon, megérintve bennem valamit, mélyen odabent. Ahogy a nyakam felé haladt, a bennem rejlő árnyak követték, akár egy mágnes vonzásában, és édes ölelésükbe húztak magukkal.

Megfeledkeztem a pánikról. A sötétség zengett bennem, követve a lány ujjait, míg a halántékomhoz nem ért. Uralni kezdte a látásomat, és minden szívdobbanásommal erő lüktetett át rajtam.

– Ott vannak – suttogta. – Nem kell elrejtened őket. Ki akarnak törni.

– Ki vagy te? – kérdeztem újra. – Mi a neved?

– Hát nem emlékszel rám, butus? – hátrébb lépett, oldalra billentve a fejét. Letörölte a vért a szája körül, és a tekintetem végigsiklott az arcán.

A szám kinyílt, ahogy hirtelen felismertem tündérien pisze orrát és az arcát pettyező szeplőket. De hisz ez lehetetlen. Darius elmesélte, mi történt Lance nővérével. Hogy is lehetne itt?

– Clara? – suttogtam, mire ő könnyekkel a szemében, lelkesen bólogatott.

– Emlékszel rám! – Újra a nyakamba vetette magát, és tudtam, el kellene szöknöm, de az árnyak elaltatták bennem a félelmet.

Olyan erővel szorított magához, hogy alig kaptam levegőt, majd zokogni kezdett.

– Ó, Xavier, elment. Elment, elment, elment.

– Ki ment el? – kérdeztem rekedten.

– A kisöcsém – szipogta, aztán egy pillanat alatt összeszedte magát. Hátrébb lépett, letörölte a könnyeit, majd felsóhajtott. – Meg kellett halnia. Nem volt jó testvér.

– Várj… Lance-re gondolsz? – nyögtem, és újra rám tört a pánik. Kikapaszkodtam az árnyak szorításából, melyek körülfonták a szívemet.

Bólintott, az ajkát lebiggyesztette, aztán átnyúlt mellettem az ajtó kilincsére.

– Vérért vér, vérért vér – motyogta, és úgy lökött félre, hogy majdnem elestem, miközben feltépte az ajtót. – Vezess hozzá. Hol van a királyom?

Éreztem, ahogy megmozdítja a bennem élő árnyakat, és a folyosóra léptem, hogy kövessem. Mély levegőt vettem. A sötétség a gyászomból táplálkozott, és úgy tűnt, mintha egy szakadék peremén állnék, csak arra várva, hogy lezuhanjak.

Lance halott. Ő ölte meg.

– Xavier! – szólított keményen Clara. – Vezess az apádhoz!

Egy árnykígyó kúszott elő belőle, körém tekeredett, és magához húzott.

– Mi történt veled? – kérdeztem; hangom túl vékony volt, remegő.

Az árnyak a fájdalom enyhülését ígérték, de minden erőmmel ellenálltam nekik, nem akartam túlságosan elveszni bennük. Dariusra összpontosítottam, hagytam, hogy az iránta érzett szeretetem horgonyként tartson meg abban, aki vagyok. A gondolat, hogy a bátyám elveszíti a legjobb barátját, a szívembe markolt, és a gyász még élesebben vágott belém.

– Elvesztem a sötétségben – fordult felém Clara, miközben az apám irodája felé sétáltunk a folyosón.

Könnyben úszott a szeme, és egy pillanatra arra a lányra emlékeztetett, akit gyerekkoromban ismertem. Együtt játszottunk a kertben Lance-szel és Dariusszal, sátrakat építettünk az erdőben, és a tóban úsztunk. Annyira ismerős volt… és mégis, volt benne valami egészen idegen. Mintha az árnyak kiszakítottak volna belőle egy darabot, és azt a részt most egy erőszakos idegen birtokolná.

Ha tényleg bántotta a testvérét… ha tényleg megölte… akkor ez már nem az a lány, akit ismertem és szerettem.

Apám irodájához érve szorongás mart belém a gondolattól, hogy megzavarjuk őt bármiben. Akkor is, ha valami világot rengető dologról van szó. Ez ösztönös reakció volt. Mert ha munka közben zavartuk, annak az ökle dühével fizettük meg az árát. Pont. De most… valami azt súgta, most nem így lesz.

Kopogtam, Clara pedig már nyúlt is a kilincsért.

– Várj! – ziháltam, mielőtt kinyitotta volna az ajtót.

Apám felpillantott az íróasztalától, gúnyos arckifejezéssel, de azonnal lehervadt a mosolya, ahogy megpillantotta Clarát. Riadt döbbenet ült ki az arcára.

– Királyom! – kiáltotta Clara, és egyetlen mozdulattal átugrotta az asztalt, egyenesen az ölébe vetve magát.

Leesett az állam, amikor apám felordított, és a torkánál fogva vágta le őt az asztalra. A másik kezében lángok lobogtak, a szeme zölden villant.

– Ki a francnak képzeled magad?!

Clara mosolygott, mintha nem is fájna neki, mintha csak egy ölelésben osztoznának. Kétségbeesett szeretettel kapaszkodott apám karjába.

– Én vagyok az – suttogta rekedten. – Clara. Az őrződ.

Az árnyak azonnal köré fonódtak, és rákúsztak apám karjára, arra kényszerítve, hogy elengedje. Az arca megváltozott, a szemében felismerés villant. Elkapta a karját, mintha megégette volna, majd olyan erővel gyűrte fel az ingujját, hogy az elszakadt. A bőrén a Rák csillagjegy jegye égett. Clara magasba emelte a karját, hogy ő is felfedje billogját: apám jegyét, a Kost.

Homlokráncolva hátráltam egészen az ajtóig. Kötelék van Clara és apám között? Mióta?

– A csillagokra… – suttogta apám, ahogy a lányt körülölelő árnyakat nézte.

Clara véres kezével nyúlt felé, és apám talpra húzta őt. Mintha teljesen megfeledkezett volna a jelenlétemről. Félresöpört a szeméből egy tincset, majd keményen megmarkolta az állát, hogy alaposabban szemügyre vegye.

– Végig az árnyak között voltál?

Clara bólintott, a szempillái alól meredt rá.

– Mindvégig éreztelek. Szenvedtél, mert nem tudtalak elérni. Te nem éreztél engem?

Apám ujját a jegyére nyomta.

– Nem. De most érezlek.

Szinte már gyengéden nézett rá, mire összeszorítottam az ajkam. Nem tudtam, mit is látok pontosan. Tudtam, hogy Darius és Lance különös kapcsolatot éreznek egymás iránt a kötelék miatt, de fogalmam sem volt, ez milyen érzés lehet. És ahogy Lance-re gondoltam, az árnyak megint belém kúsztak, kitöltve a mellkasomat, és felszívták a fájdalmamat.

– Megölte Lance-t – préseltem ki a szavakat, mire apám megfeszült, és rám kapta a tekintetét.

– Mi? – morogta vadul, Clara pedig hátrébb lépett.

– A testvérem nem jött, hogy megmentsen – felelte védekezőn. – Elhagyott engem.

Lionel elkapta a csuklóját, és kivillantotta a fogait.

– Mondd, hogy ez nem igaz!

Clara fájdalmasan felszisszent, de az árnyak újra apám karjára tekeredtek, kényszerítve, hogy elengedje. Apám nyelt egyet, tekintete aggodalommal villant rá. Tudta, amit én is láttam: Clara veszélyes. Félelmetesen erős. És már számolta, mit kell tennie ezzel az erővel.

– Vér kellett – sziszegte Clara, miközben a belőle áradó sötétség szinte elárasztotta a szobát. Az ujját apám mellkasába fúrta, mire morgás kúszott elő a torkából. – Ne merj megfeddni! Lehet, hogy te vagy a király… de én vagyok az Árnyhercegnő!

Szentséges ég.

Apám arca kisimult, majd megfogta a kezét.

– Bocsáss meg, hercegnő – dorombolta lágyan, amitől valósággal leesett az állam.

Soha nem hallottam még, hogy kedvesen beszélt volna bárkihez. Udvariasan talán, de így? Kizárt.

– Biztosan fürödni szeretnél – vetette fel. – Küldetek neked új ruhát. Mit szólsz?

– Igen – bólintott lelkesen Clara. – Pont erre van szükségem egy ilyen nap után.

Lionel a kijárat felé vezette, közben ismét rám pillantott, ahogy elhaladt mellettem.

– Hívd fel a bátyádat – morogta. – Tudj meg tőle mindent, amit erről tud.

Bólintottam, és próbáltam csillapítani torkomban kalapáló szívemet, miközben apám elvezette őt a folyosón. Clara magában dúdolt, közben végigsimított apám karján, mintha ő lenne a megtestesült gondoskodás.

– Mindig meg foglak védeni – énekelte.

Minél messzebb került tőlem, annál jobban vissza tudtam szorítani magamban az árnyakat. Amint elvonultak a mellkasomból, a gyász teljes súlyával zuhant rám. Az ajtófélfának dőltem, hogy talpon maradjak; a mellkasomat összeroppantotta Lance halálának gondolata. Több volt puszta jó barátnál – nekem és a bátyámnak is a családot jelentette.

Kényszerítettem magam, hogy mozduljak, visszamentem a szobámba, és becsuktam az ajtót. Remegő lábakkal az ágyhoz léptem, felkaptam a telefonomat, és hívtam Dariust. Háromszor is próbálkoztam, mire felmordult végre a túloldalon.

– Darius? – suttogtam. – Mi történt? Tényleg… tényleg meghalt Lance?

– Mi?! – mordult fel Darius. – Ki mondta ezt neked?

Tátogtam egy pillanatig, mert tudtam, hogy őrültségnek fog hangzani.

– Itt van Clara Orion – suttogtam, mintha a falak is hallgatóznának.

– A francba… féltem, hogy az apánkhoz megy – sziszegte.

– Mi a fene folyik itt? – könyörögtem.

– Majdnem megölte Lance-t, amikor visszahoztuk az Árnybirodalomból – magyarázta Darius.

– Majdnem? – kapaszkodtam ebbe az egyetlen reménysugárba.

– Életben van – mondta, de olyan súly nehezedett a hangjára, amitől kis híján összeroskadtam. – De hajszálon múlott az élete.

– A csillagokra, Darius, mi történik?

Elkezdte mesélni, hogyan tervezték Clara visszahozását, és hogy valamilyen kapcsolat alakult ki közte és a Vega ikrek között, amikor apánk az árnyak közé küldte őket. Az elmém zúgott, próbáltam felfogni ezt az őrületet.

– Xavier… nem csak ez történt az éjjel – mondta Darius rekedten, és a hangjában volt valami, amitől megfagyott a vérem.

– Hanem? – kérdeztem, rettegve attól, amit hallani fogok.

Nagyot sóhajtott.

– Roxy Vega és én… átéltem vele az isteni pillanatot.

Megdermedtem, és olyan szorosan fogtam a telefont, mintha az életem múlna rajta. A szívem mélyén fellobbant egy parányi remény. Ez volt az első fénysugár a sötétség tengerén. Pillanatnyi boldogság, amit még az apánk sem vehet el tőle.

– De ő… ő elutasította, hogy a társam legyen – préselte ki magából Darius. – A csillagok megátkoztak.

– Nem – mondtam dühösen, elutasítva a valóságot. Ez nem lehet igaz.

– De – suttogta, és szinte hallottam, ahogy a szíve megszakad.

– Kell lennie valami megoldásnak…

– Nincs – vágta rá keményen.

– Darius…

– Xavier… hamarosan hazajövök. Akkor beszélünk.

– Persze – suttogtam. – Nagyon sajnálom, Darius.

A vonal megszakadt, én pedig lehuppantam a padlóra, a térdemet átkarolva húztam össze magam. Az árnyak ott ólálkodtak a tudatom peremén, marcangolták az érzelmeimet, könyörögtek, hogy engedjem, hadd vegyék el a fájdalmat. De az egész életemet egy olyan házban éltem, ahol elutasították és elnyomták azt, aki valójában vagyok. Tudtam, hogyan védjem meg az igazi énemet az apámtól. És ha tőle sikerült, akkor az árnyaktól is sikerülhet.

Csak az a baj… hogy most éppen maga a létezés fáj a legjobban.

Darius

Ötödik fejezet

Az ölembe ejtettem az Atlaszt, miközben Lance ágya szélén ültem; a testvérem szívfájdalmának visszhangja még a fülemben csengett. És ez még csak a kezdet volt. Tudtam, hogy mostantól minden egyes tündér, akivel találkozom, ugyanazokat a kérdéseket fogja feltenni. Ugyanazzal a sajnálattal, ugyanazzal a kétségbeeséssel néznek rám, míg végül mindenki meg nem tudja. És akkor talán a sajnálat halványodni fog. De sosem tűnik el teljesen. Szegény Darius Acrux, annyira vágyott a hatalomra, hogy az megsemmisítette az egyetlen jó dolgot, amit valaha felkínáltak neki.

Hosszú sóhajjal fújtam ki a levegőt, majd Lance felé fordultam. A homloka álmában fájdalmas ráncba szaladt, és csak sejthettem, milyen borzalmakat élhet át újra. Hogy végre visszahozta a testvérét az árnyak közül… aki aztán rátámadt, megpróbálta megölni…

Düh lobbant bennem a gondolatra. Lehet, hogy nem sok maradt számomra ebben a nyomorult világban, de ő igen. És nem voltam hajlandó ezt annyiban hagyni. Akkor sem, ha a megoldás végül őt is elvenné tőlem.

Felálltam, letoltam a melegítőnadrágomat, és gondosan az Atlasz köré csavartam, majd átmentem a szobán, és kimásztam az ablakon.

Körbesétáltam a házat, és a hátsó kertbe mentem, ahol elegendő helyem volt az átváltozáshoz.

– Hát helló, nagyfiú! – csilingelte Washer, és körbenézve megláttam őt, ahogy az Orion háza melletti saját ablakából kandikál ki, a szemöldökeit pajzánul mozgatva. Teljesen meztelen volt, a farkát az üveghez nyomta… de mivel én is épp ruha nélkül voltam, aligha szólhattam volna bármit is ezért.

– Az őrzőmet akartam látni – morogtam vissza, és hátrapillantva megvetően néztem rá. Eszem ágában sem volt teljes panorámát nyújtani.

– Csintalan, csintalan – dorgált játékosan, miközben az ujját lengette felém, a csípőjét riszálta, és az üveg nyikorgott, ahogy a férfiassága végigsiklott rajta. – Szerencsére semmi vágyat nem érzek, különben kénytelen lennék fecsegni.

Elfordítottam a tekintetem, és a földre dobtam a melegítőnadrágot az Atlasszal együtt. Rohadt perverz.

– Valójában… amit veled kapcsolatban érzékelek, az nem más, mint… a kétségbeesés legerősebb áradata…

Összeszorítottam a fogam, és minden erőmmel leeresztettem a mentális pajzsomat.

– Azt ajánlom, tartsd távol tőlem magad, ha meg akarod tartani az állásodat, te aszott golyójú vén kujon! – mordultam fel, és ismét felé fordultam, hogy átdöfjem a tekintetemmel.

– Fiam! – szisszent fel Washer, a tekintete az enyémbe kapaszkodott, és rémület öntötte el az arcát. A szívem egyszerre ugrott meg és tört porrá. – A szemed! Te…

Gyorsan átváltoztam. A tűz végigsüvített a tagjaimon, a csontjaim megnőttek, a bőröm feszült, ahogy átalakultam sárkányalakba. Négy karom csattant a földön, és a mellkasomból feltörő morgás pillanatok alatt elhallgattatta.

A fogaim közé szorítottam a nadrágomat és az Atlaszt, majd a levegőbe emelkedtem, olyan gyorsan, amennyire csak tudtam.

A problémák elől való menekülés eddig sem sokat segített, de most nem volt kedvem ezzel a hülyeséggel foglalkozni. Ami Roxyval történt… az a miénk. Akármilyen nyers, sebzett, fájdalmas is – mégis a miénk. Belénk égett kívül-belül, és bármennyire is kívántam, bárcsak másképp alakult volna, ez már mit sem változtat a tényen.

Átszáguldottam az égen, lángokat okádtam, mintha ki tudnám égetni magamból a gyötrő fájdalmat – de csak még vadabbul lobogott bennem.

Visszatértem az Ignis Házhoz, az utolsó pillanatban váltottam vissza tündéralakba, az ablakomon át bevetődtem, és tettem néhány lépést, mielőtt megálltam volna a szobám közepén. A nadrág és az Atlasz hangtalanul hullottak a szőnyegre, én pedig mély levegőt vettem, próbáltam csitítani magamban a dühöt. A fájdalmat.

Tekintetem az ágyamra siklott, és nem tudtam elfojtani az emléket, hogy milyen érzés volt Roxy testét tartani egész éjjel. Hogy lehettem ilyen vak? Éreztem. Már az első pillanattól kezdve, amikor megpillantottam őt, éreztem a vonzalmat. Akkor kellett volna ráébrednem. Az ikertestvérével együtt állt ott, mintha egymás tükörképei lettek volna – de én csak rá figyeltem. Az első másodperctől vágytam rá, figyeltem minden csendes pillanatban. Fogalma sem lehetett, hányszor bámultam a Gömbben vagy az órákon. Hány alkalommal perzselte a bőrömet a jelenléte, valahányszor belépett ugyanabba a helyiségbe. És én, a hülye, mindezt az apám akaratának engedelmeskedve pusztító erőként csatornáztam. Bántottam, üldöztem, próbáltam eltiporni. Mert minden érzelmem a szeretet felé hajtott, de én hagytam, hogy apám mérge gyűlöletté torzítsa. Miért?

A hatalomért.

De mire jó a hatalom, ha közben teljesen egyedül maradok? Nem melegít éjszaka. Nem ad semmit abból, amire igazán vágyom. Egész életemben egyedül éreztem magam, ahogy ő is. És ahelyett, hogy egymás felé fordultunk volna, csak még távolabb löktük magunkat…

Felsóhajtottam, és elfordítottam a gondolataimat Roxy Vegától és mindattól, ami lehetett volna.

Nem volt értelme marcangolni magamat miatta. A csillagok majd úgyis megteszik helyettem.

És lehet, hogy számomra már nem maradt miért élni. De ez rendben van. Mert vannak más célok is, amiknek szentelhetem magamat. Például annak, hogy Clara Orion visszakerüljön abba a pokolba, ahonnan előmászott – és soha többé ne jöhessen vissza.

Az árnyak buzgón nyaldostak a bőröm alól, és hagytam, hogy körbefonják ujjaimat, felkússzanak a karomon, megérintsenek, és a fájdalom tüzét fokozatosan elégessék bennem, míg végre újra koncentrálni tudtam. Ők értették, mit jelent az igazi hatalom hívása. És az a szomjúság, ami mindig is bennem élt, könnyedén keveredett velük, amint engedtem, hogy lakmározzanak a bennem morajló sötétségből.

Néha attól féltem, túlságosan hasonlítok apámra. De az ilyen pillanatokban… élveztem ezt a romlottságot.

Az árnyak egyre sűrűsödtek a testemben, mígnem a szívem végre megnyugodott. Teljesen azért nem múlt el a fájdalom – kétlem, hogy az Árnybirodalom összes árnya elég lenne hozzá –, de annyira igen, hogy tisztán gondolkodhassak.

Átsétáltam a szobán, elővettem egy farmernadrágot meg egy fekete atlétát a fiókból, gyorsan belebújtam, és egy pár bakancsot is húztam.

Az ágy lábánál álló láda nyitva várt. Odaléptem, és belenyúltam az aranypénzek és ékkövek halmába. Éreztem fellobbanni a mágiámat, miközben a sötétség utáni vágyakozásom odavonzotta az erőt.

Nem kellett sokáig keresgélnem – az a nyers energia, amit a szipolytőröm hordozott, szinte hívogatott. Kihúztam a kincsek közül, és egy sóhajtással élveztem, ahogy a sötét mágia megérintette a lelkemet.

A pengét láthatatlanná varázsoltam, az oldalamra rögzítettem, minden csepp tehetségemet bevetve, hogy eltüntessem a kíváncsi szemek elől. Illúziókat vontam köré, és olyan bűbájokat, amik elfordítják a tekintetet, ha valaki rápillantana. Amint biztos voltam benne, hogy tökéletesen rejtve van, elővettem a fiókból egy tasak csillagport, és mély levegőt vettem.

Kísértésbe estem, hogy ismét arany ékszerekkel borítsam be magam. Lance táplálása után csak néhány órát töltöttem regenerálódással, és mostanra ismét alacsony szinten voltam – de elég kell, hogy legyen arra, amire készülök. Nem lesz szép, de gyors, kegyetlen és elkerülhetetlen. Clara Orion már nem az a lány, aki egykor volt. Ebben most biztosabb voltam, mint bármiben. Soha nem próbálta volna megölni Lance-et. Aki most Clara bőrébe bújt, az már nem ő. Valami szörnyeteget rángattak vissza az Árnybirodalomból – és én boldogan kockáztatom az életemet, hogy eltávolítsam őt az apám karmaiból.

Csak remélni tudtam, hogy Lance megbocsát majd érte, ha mindennek vége lesz.

Mély levegőt vettem, és a fejem fölé szórtam a csillagport, miközben az otthonomra gondoltam. Nem mintha az Acrux-birtok valaha is igazán otthonnak érződött volna. De ott nőttem fel, és bár félelem és szorongás lengte körül a hatalmas falakat, talán mégis az volt a legközelebbi dolog ahhoz, amit otthonnak nevezhettem.

A Zodiákus Akadémián lévő szobám elhalványult, csillagok fényei öleltek körbe, ahogy elsodortak. Egy pillanatra mintha suttogtak volna – gúnyosan, összeesküvést szőve –, de aztán a talpam hóba süppedt az Acrux-birtok bejáratához vezető úton, és a csillagok elhalványultak körülöttem. Talán tényleg összeesküdtek ellenem. Elém tárták a legnagyobb ajándékot, amit csak kínálhattak, én pedig úgy elrontottam mindent, hogy Roxy végül elutasított. Ha áldásnak is szánta az ég, átokként sújtott le ránk a csillagok akarata.

A házra néztem, ahol minden rémálmom otthonra lelt, aztán megfeszített állkapoccsal elindultam a hosszú kocsifeljárón.

A biztonsági őrök észrevettek, és tiszteletteljes biccentéssel üdvözöltek, ahogy a hatalmas bejárat felé tartottam – az ajtó olyan méretes volt, hogy egy sárkány is átférhetett volna rajta.

Nyilván már üzentek is Jenkinsnek az érkezésemről, mert mire a hatalmas kapuba vágott kisebb ajtóhoz értem, ő már nyitotta is.

– Darius úrfi – dorombolta meghajolva. – Micsoda váratlan öröm.

– Beszélni akarok az apámmal – mondtam kurtán, kerülve a felesleges udvariaskodást.

Jenkins apám embere volt a kezdetektől fogva, nem egyszer keresztbe tett nekem, ha csak egy hajszálnyit is letértem az elvárt útról. És pontosan tudta, mit jelent rám nézve, ha jelentést tesz rólam. Látta anyámat bekötözni a sebeimet – szótlanul, összeszorított szájjal törölte fel a véremet a parkettáról, mintha sértette volna ez az egész. Semmiféle szeretet nem fűzött hozzá, de ő továbbra is hajlongott előttem, mintha szentként tisztelne.

– Természetesen. Várakozna a szivarszobában, amíg megkérdezem, mikor tudja fogadni önt…

Ahogy felnézett rám, elakadt a szava. A szememet figyelte – pontosabban a fekete gyűrűket az íriszem körül.

Mielőtt még ki tudta volna nyögni az elkerülhetetlen kérdést, Xavier jelent meg a díszes lépcső tetején, az ujjai görcsösen szorították az aranykorlátot, mintha csak az tartaná talpon.

– Nem akartam elhinni – suttogta. A vonásai megtörtek a fájdalomtól, és ez belém hasított.

Kinyitottam a számat, de hang nem jött ki rajta. Egy pillanattal később már ott is termett a lépcső alján, és a karját szorosan körém fonta, míg egy fojtott zokogás szakadt fel belőle. Az ölelése erős volt, szinte fájt, de én lehunyt szemmel álltam, és hagytam, hogy ez az egyetlen vigasz átjárjon.

– Nem értem – súgta, mikor hátrébb lépett, és felnézett rám. Már nem kellett annyira felfelé néznie, mint régen. Apánk közönye ellenére férfivá érett, és bár nem lakozott benne Sárkány, szeméből olyan szilárdság sugárzott, amit csak az ismerhet, aki ebben a házban nőtt fel. Aki megtanulta, hogy a fájdalmat erővé kell formálni. – Miért mondott nemet? Szeretett téged, láttam a szemében, éreztem közöttetek, én…

– Elég – morogtam, a szívem egyre jobban sajgott. – Amit láttál, az nem volt valós. Talán vonzódott hozzám, de tisztán látott. A szemébe nézett annak a démonnak, aki a lelkemben lapul, és úgy döntött, jobb nélkülem, mint azzal együtt velem élni.

– Darius! – kapott levegő után Xavier. – Ne mondj ilyet! Nem gondolhatod komolyan, hogy neki jobb nélküled…

– Minek köszönhetjük ezt a váratlan látogatást? – szólalt meg a jéghideg hang apánk felől, amitől megdermedt minden.

Xavier elengedett, és gyorsan hátralépett. Ebben a házban gyengédségnek nem volt helye. Anyánk sem ölelt már minket régóta, és ha mi ketten túl sok érzelmet találtunk mutatni egymás iránt, annak is mindig büntetés lett a vége.

Mély levegőt vettem, és felnéztem a lépcső tetején álló szüleimre. Jenkins eltűnt – nyilván sietett, hogy jelentse apámnak a jelenlétemet –, és most már anyám is ott volt.

Nem haboztam. Megemeltem az állam, és anyám szemébe néztem. Elfojtott sikoly szakadt ki belőle, amikor meglátta a fekete gyűrűket.

Lerohant a lépcsőn, és meglepetésemre hozzám szaladt.

– Hogy történhetett ez?! – kiáltotta. Két tenyerébe fogta az arcom, és kényszerített, hogy a szemébe nézzek. Mélybarna szeme csupa könny volt.

Anyám gyönyörű nő volt, de rég láttam tőle bármi valódi érzelmet. Mozgó, beszélő porcelánbaba volt, aki apám karján lógott, és rebegtette a pilláit a fontos tündérekre. Hallottam egyszer egy pletykát, hogy apám időnként odaajándékozta őt a barátainak egy-egy politikai alkuért cserébe. Nem akartam elhinni, de egy részem biztosra vette, hogy igaz. És sosem tudtam eldönteni, mit érez ezzel kapcsolatban, ha egyáltalán érez bármit is.

De most… most úgy nézett rám, mintha a szíve szakadna meg. Mintha az, ami velem történt, vele is megtörténhetett volna.

– Ki volt az? – kérdezte apám, és a tekintetem az övébe vágódott, ahogy mohó kíváncsiság gyulladt benne. Neki nem tört össze a szíve. Kétlem, hogy valaha is volt neki.

A bőröm alá bújó árnyak segítségével próbáltam elfojtani a fájdalmat, míg elhúzódtam anyámtól, hogy apám felé forduljak.

– Roxanya Vega – morogtam. A neve úgy jött a nyelvemre, mint valami keserű méreg.

Az apám ajka gonosz félmosolyra húzódott, a szemében valamiféle diadal csillant, amit nem tudtam mire vélni.

– Szóval mégis szófogadó – mondta.

– Mit jelentsen ez? – mordultam fel ökölbe szoruló kézzel, ahogy a bennem lapuló Sárkány megmozdult, és indulatosan indultam felé.

– Csak annyit, hogy láttam, hogy néztél rá karácsonykor – vont vállat. – És figyelmeztettem, hogy ti ketten nem illetek össze. Úgy tűnik, egyetértett velem.

– Te kényszerítetted rá, hogy ezt tegye velem? – kérdeztem halkan, miközben valami csúnya igazság derengett fel a szemében, s ettől a szívem hirtelen nagyot dobbant. Nem változtatna a történteken, de ha tudnám, hogy nem ő akarta ezt igazán… az számítana valamit. Bár valójában tudtam, hogy nem így volt. Elég világosan fogalmazott, amikor kiszakította a szívemet. Pontosan tudta, mit választ és miért. Ahogy én is. Megérdemeltem tőle ezt a sorsot. Túl sokszor hibáztam ahhoz, hogy mást remélhessek.

– Ne légy nevetséges – felelte apám. – Miért akarnám, hogy a saját fiam boldogtalan legyen? Ráadásul honnan sejthettem volna, hogy pont egy Vega lesz a végzeted?

Gúnyos mosolyától ökölbe szorult a kezem, de visszafogtam magam. Még nem álltam készen arra, hogy szembeszálljak vele. És egyébként is más miatt jöttem.

– Tudom, hogy Clara eljött hozzád – mondtam, terelve a témát, mielőtt elszakad a cérna. – Miután Lance megmentette az Árnybirodalomból, és ő megpróbálta megölni.

Apám felvonta a szemöldökét, mintha már sejtené, merre tartok, de esze ágában sem volt együttműködni.

– Igen. Tartozom neki egy köszönettel, amiért a védelmezőm épségben visszatért hozzám.

A hideg szemében izzó öröm nyíltan világított, és a bőröm alatt mocorgó árnyak éhesen kavarogtak a vágytól, hogy darabokra tépjék.

– Majdnem meghalt – sziszegtem. – Clara nyilvánvalóan instabil, és…

Egy ajtó csapódott ki mögötte a folyosóról, és ahogy felnéztem, egy elmosódott alak vágódott felém.

– Darius! – visította Clara, és olyan sebességgel vetette rám magát, hogy alig volt időm megmerevedni ütközés előtt.

A korlátnak csapódtam, miközben Clara rám mászott, a karját és a lábát körém fonta, és a testét alig takaró vékony köntös szétnyílt – ami alatt teljesen meztelen volt.

A bennem lakozó árnyak felüvöltöttek, és ahogy hozzám ért, vad tűzként keltek életre a bőröm alatt. Egy pillanatra elvakított a sötétség, a térdem megrogyott, és a lépcsőfokra zuhantam, miközben ő a combjaival közrefogva rám ült.

Ujjaival a hajamba túrt, és zihálva kaptam levegő után, miközben kényszerített, hogy felnézzek rá.

Az a lány, akit valaha úgy szerettem, mint a húgomat, most letekintett rám – de arcvonásai megkeményedtek, szinte áttetszővé fakult bőre alatt fekete erek pulzáltak.

– Nézd, milyen nagy lettél – suttogta gyermeki hangon, amelyben ott rezgett valami hátborzongatóan torz. – Nagy és erős… pont, mint az apád.

Végigsimított a mellkasomon, a karomon, és minden érintése nyomán a bennem kavargó sötétség újabb és újabb hullámban tört fel.

Megbénított. A végtagjaim nem mozdultak, csak bámultam őt, miközben az ölemben mozgolódott. Borzadva néztem végig a testén. A bőrét különös, tetoválásszerű jelek borították, amik éltek – árnyakként siklottak át rajta, a helyüket változtatva.

– Mi a baj, Darius? – lehelte olyan közel hajolva, hogy a lélegzete az ajkamhoz ért, és kormos, porízű szag tapadt a nyelvemre. – Vérzik a szíved Roxanyáért?

Ujját kereszt alakban húzta végig a mellkasomon, pontosan a szívem fölött, és a körme átszakította a pólót, felsértve a bőrömet és vért fakasztva.

– Add át magad az árnyaknak, és elfelejted őt – súgta. – És ha akarod… együtt elpusztíthatjuk.

A szája az enyémhez ért, de ekkor mély, morgó hang tört fel a mellkasomból, és sárkánytűz lobbant a tagjaimban, keresztülégetve a bőröm alá kúszó árnyakat.

Ez a lény majdnem megölte Lance-et. Torz, sötét és kegyetlen, és most az apámhoz láncolta magát. A jelenléte csakis újabb fájdalmat hozhat – és ezt nem engedhettem meg.

Ajka határozottabban simult az enyémre, én pedig egyetlen mozdulattal kirántottam az oldalamról a szipolytőrt, és egyenesen a hasába döftem.

Az ujja a csuklómra zárult, megállítva a mozdulatomat. Mérhetetlenül erős volt a szorítása, és mire a penge elérhette volna, a sötétség olyan sűrűn ölelt körbe, hogy rajta kívül semmit se láttam. Kifent metszőfogaival rám vetette magát, de én már emeltem is a másik kezem.

A tűz úgy robbant belé, mint valami meteorbecsapódás, és lesodorta rólam, aztán végiggurult a lépcsőn, miközben az árnyak kavarogva nyelték el.

Apám rám ordított, hogy hagyjam abba, de nem mozdult, a lépcső tetején állva nézte a küzdelmet. Anyám és Xavier biztonságot keresve már az előtér mögötti folyosóra futottak, de engem csak az a szörnyeteg érdekelt, aki megpróbálta megölni a barátomat.

A düh tomboló lángként emésztette fel bennem a gyászt, és megnyitotta az erőt, amit már nem tudtam visszatartani. Elhajítottam a tőrt, és üvöltve vetettem magam utána, jégdárdákat és tüzet szórva rá minden maradék erőmmel.

Clara fájdalmasan felordított, és egy pillanatra azt hittem, sikerült elpusztítanom. De mielőtt még megadhattam volna neki a kegyelemdöfést, az árnyak hirtelen előtörtek belőle, és kígyóként fonódtak körém.

A falnak csapódtam, és felüvöltöttem a fájdalomtól, ahogy az árnyak belém hatoltak, fojtogattak. Belehasítottak a szívembe, és feltépték bennem a gyász szilánkjait, szétválasztva a lelkemet a testemtől.

Nem hallottam, nem láttam, nem érzékeltem mást, csak fájdalmat. Az összes bukásom, minden elveszett álmom kínja felzabált belülről, míg semmi jó sem maradt már bennem, csak a legnyersebb, legkegyetlenebb részeim, melyek ki akartak törni.

– Elég, Clara! – hallottam apám hangját a sötétség ködén át, és az árnyak azonnal visszahúzódtak. – Végül is már csak egy örökösöm van.

A világ kitisztult, és lihegve feküdtem a lépcső alján. Clara fölém magasodott, testét most árnyakból szőtt köpeny takarta.

– Ez nem volt valami szép tőled, Darius – duzzogott. – Én vagyok az Árnyhercegnő, te pedig egy herceg. Boldognak kellene lennünk együtt.

– Kapd be! – ziháltam. – Meg akartad ölni Lance-et.

– Sajnálom – mondta, de egy szemernyi megbánás sem csendült ki a hangjából. – De rossz fiú volt. Apuci viszont azt mondta, még szükségünk van rá, úgyhogy nem bántom többé.

– Apuci? Az apád már rég halott, Clara – nyögtem, miközben próbáltam előhívni a mágiámat, de minden csepp erőm elszivárgott. Teljesen kiszolgáltatottá váltam.

– Butus. Nem úgy értettem – kuncogott, és ekkor apám lépett mellé, mintha ez a párbeszéd a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Clara így hív engem – jegyezte meg szelíden, mintha ez nem lenne baromira beteges.

Clara rajongó tekintettel fordult felé, lábujjhegyre állt, és megcsókolta. Keze közben lesiklott az övére, majd a nadrágján túl…

A tekintet, amit apám vetett rá, egyértelművé tette, hogy egyáltalán nincs ellenére. Küzdenem kellett az öklendezéssel.

– A feleséged ott áll mögötted – morogtam anyámra és Xavierre pillantva, akik némán figyelték a jelenetet, mintha már ők sem értették volna, mi folyik itt.

Apám csak vállat vont.

– Az őrző és védence közötti kötelék mindennél erősebb. Ezt te is tudod a saját kapcsolatodból Lance-szel. Catalina elfogadja, hogy Clara és köztem is teljesülnie kell ennek.

Anyám nem szólt semmit, csak engem nézett – mintha neki most egyetlen dolga lenne: megbizonyosodni arról, hogy jól vagyok.

Biztos voltam benne, hogy az undor az arcomra volt írva, de őket ez nem érdekelte. Clara a nővérem lehetett volna – ha még valóban Clara az. Én nem láttam semmit abból a lányból a szemében, akit valaha ismertem.

– Csak mondd, hogy sajnálod, Darius, és megint barátok lehetünk – követelte Clara, ajkát biggyesztve.

– Kapd be!

– Mondd ki! – csattant fel apám, és a hangjában olyan erős sötét kényszer vibrált, hogy nem tudtam ellenállni neki.

– Sajnálom – mondtam ki, de ott csengett benne a megvetés.

Clara láthatóan nem törődött ezzel. Az árnyai újra talpra állítottak, majd gerincemet görcsösen hajlították, hogy ismét megcsókolhasson jéghideg ajkával.

– Bocsánatkérés elfogva – suttogta, és a kezembe nyomta a tőrt, mintha meg sem fordult volna a fejében, hogy újra használhatnám ellene. – És mondd meg Lance-nek, hogy neki is megbocsátok. Apuci mondta, hogy muszáj.

– Nagyon helyes – szólt apám, majd kézen fogva Clarát elindult a szivarszoba felé, mi pedig szó nélkül követtük.

A tőrt visszacsatoltam az övemre, miközben a düh és a reménytelenség fortyogva keveredett bennem. Megint beálltam a sorba, mint mindig. De esküszöm, nem sokáig lesz ez így.

Xavier aggódva pillantott rám, de csak vállat vontam. A testem fájdalma semmi sem volt ahhoz képest, ami a lelkemben tombolt.

Egy pillanatra megtorpantam, amikor megláttam, hogy Lance és Clara anyja, Stella, ott ül a kandalló mellett. Úgy tűnt, már egy ideje itt van. Nem is tűnt különösebben megrázottnak Clara visszatérésétől. Sőt, amikor Clara apám kezét fogva besétált, Stella arca inkább elsötétült, mintha ez az egész… személyesen érintené. Mondjuk, ha apám tényleg elkezd dugni Clarával, az gondolom, elég kínosan érintheti az anyjaként és egyben apám korábbi szeretőjeként.

– Már nem is köszönsz a nagynénédnek, Darius? – dorombolta Stella, és előreléptem, hogy egy udvarias csókot leheljek éles arccsontjára, mielőtt helyet foglaltam a kandalló mellett.

Apa velem szemben ült le, Clara pedig gondolkodás nélkül az ölébe mászott. Stella rosszallóan ciccegett, mintha nem helyeselné ezt az új fejleményt. Azon tűnődtem, vajon szóba kerül-e, vagy apám csak minden további nélkül lecseréli Stellát a fiatalabb modellre.

Anyám és Xavier is beléptek a szobába, de apa egyetlen villanó pillantással megállította őket, aztán szélrohamot küldött rájuk, ami visszalökte őket az ajtón kívülre, aztán becsapta az ajtót. Némabuborékot vont körénk, és én vártam, hová fut ki ez az egész.

– Megzavartad a megbeszélésünket, Darius, de végső soron van értelme annak, hogy te is részt vegyél benne – mondta sötéten. – De nem használhatod fel a terveinket, amit itt hallasz.

A sötét kényszer kígyóként szivárgott a bőröm alá és láncolt a szavaihoz.

– Miféle tervekről beszélsz? – kérdeztem. Lehet, hogy nem tudnám felhasználni, de ha kitalálom, mire készül, még keresztbe tehetek neki.

– Az árnyak immár a kezünkben vannak, Clara visszatért hozzám, és úgy hiszem, egyre közelebb kerülök ahhoz, hogy elég hatalmat gyűjtsek, és magamnak követelhessem a trónt. Most, hogy uralom az ötödik elemet, egyértelmű előnyöm van a Vegákkal szemben, és…

– Ők is rendelkeznek az árnyak felett – vágott közbe Clara könnyedén, és a szívem a gyomromba süllyedt, ahogy semmibe vette azt a titkot, amit eddig mindenkinél jobban őriztünk.

Összeszorítottam a fogamat, és kényszerítettem magam, hogy kifelé semmit ne mutassak, de a vérnyomásom az egekbe szökött, és a félelem jeges karma már a torkomat szorongatta. Lehet, hogy Roxy már nem akar hozzám tartozni, de ez semmit sem változtat azon, amit éreztem iránta. Nem fogom hagyni, hogy baja essen.

– Mi? – csattant fel apa, és úgy ugrott fel a helyéről, hogy kis híján le is sodorta Clarát az öléből.

Clara kecses mozdulattal talpra szökkent, és ide-oda táncolt a kandalló előtt, míg apa fel-alá kezdett járkálni.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Stella a lányát.

– Igen, anya. Teljesen biztos. Nemrég majdnem sikerült Toryt is a sötétségbe vonnom rajtuk keresztül, és Darcyn is megéreztem őket. Az árnyak sosem hazudnak nekem – felelte Clara gyermeki mosollyal.

Nem tudtam, mit értett azon, hogy megpróbálta Roxyt magához vonni, de nem tetszett, amit hallottam. Tudtam, hogy Roxyban ott van a sötétség kísértése, és amennyire csak tudtam, figyelemmel kísértem, próbáltam segíteni neki, de ez már azelőtt is nehéz volt, hogy a csillagok megátkoztak minket. Most meg… ez az átok még közelebb lökné őt hozzájuk.

Nehéz csend ereszkedett ránk, és én apám szemében csak sötét, halálos elszántságot láttam. Ez volt az utolsó csepp. Lelepleződött Főnix rendjük, és már azt is tudja, hogy hatalmuk van az árnyak felett – többé nem tagadhatja, hogy erősebbek nála.

Ez pedig csak egyet jelenthet: meg akarja ölni őket.

– Még messze vannak attól, hogy uralják a mágiájukat – mondtam gyorsan. – És nincs is kitől tanulniuk az árnyakról, szóval…

– Még komolyan véded azt a kis ribancot, miután szétszakította a szíved, és a semmibe dobta? – vágott közbe apám gúnyosan. Meg se kérdezte, melyikünk utasította el a köteléket. Tudta. És még jobban belém akarta döfni a kést.

– Csak azt mondom, hogy a Vega örökösök meggyilkolása óriási kockázattal járna. Ha valaki rájönne…

– A Vegák problémát jelentenek, amit nélküled fogok megoldani, kölyök. Egyértelművé tetted, hogy az ítélőképességedet elhomályosítják az irántuk táplált érzéseid. De ne aggódj, ha majd lesz időd hozzászokni Roxanya átkához, biztos vagyok benne, hogy jóval kevésbé érzed a késztetést, hogy megóvd bármitől is. És ha végre bosszút akarsz állni rajta, én itt leszek, hogy segítsek. Addig is az a dolgunk, hogy a közelebbi riválisaimra koncentráljunk. Itt az idő, hogy komolyan előrelépjek a trón felé vezető úton. Az árnyak feletti uralmam egyre szilárdabb. Ideje a többi tanácstag fölé emelkednem.

A szívem vadul kalapált. Tudtam, hogy erre készül, de reméltem, hogy még több időnk van. A rám rótt sötét kényszer miatt pedig még csak nem is figyelmeztethettem a többi örököst, hogy az apám a szüleik életére tör.

– Mikor? – suttogtam, azon gondolkodva, mennyi időm maradt szabotálni a terveit, mikor állhatok ki ellene és ragadhatom magamhoz a tűz tanácsosi pozícióját.

– Hamarosan – morogta apám, és nem árult el többet, hiába kötöttek le a varázslatai. – Addig is térj vissza az iskolába, és tartsd szemmel azokat a lányokat. A sajtót pedig majd én tájékoztatom a kis… incidensedről.

A tekintete a szememben lüktető fekete gyűrűkre esett. Egy pillanatig fürkészte, aztán csak vállat vont.

– Azt fogom mondani, hogy te utasítottad vissza, hogy az örökösi kötelességeidet a sors önző kívánalmai elé helyezted. És hogy még hitelesebb legyen, előrehozzuk az esküvődet is.

– Mi?! – ziháltam. – Ezt nem teheted… Nem házasodhatok, amíg nem végzek, törvény van rá! Még két és fél évem van hátra a Zodiákuson…

– Rendben! – csattant fel ingerülten, mintha a törvény csak zavaró körülmény volna. Végül is technikailag az is volt: csak meg kell győznie a többi tanácstagot, hogy szavazzák meg a változtatást. – Akkor az esküvő két nappal a diplomaosztód után lesz. De úgy gondolom, már most is több időt kellene töltened a menyasszonyoddal nyilvánosan. Szervezek egy fotózást a hétvégére… jönnek a szépségszakértők is, kicsit helyrepofozzák… és majd utómunkázzák is a képeket… talán éjszaka tartjuk a fotózást…

Csak tátott szájjal bámultam rá, miközben ő egyre tovább hadarta, hogyan fogja az egész királyságot lázba hozni az esküvőm hírével – nem is akárkivel, Mildred Canopusszal, baszki. A rettenetes másod-unokatestvéremmel, akinek a személyisége még visszataszítóbb, mint az arca. Ráadásul alig néhány órával azután, hogy Roxy Vega széthasította a szívem, és a biztonság kedvéért még fel is gyújtotta a lelkem. De apámnak ez mit sem számított. Ez az egész csak játszma volt neki, én pedig csak egy bábu a sakktáblán. Kell neki néhány jól nevelt kis sárkánykölyök, akik továbbviszik az Acrux nevet, és kit érdekel, ha én soha nem is tudnám elviselni, hogy hozzáérjek? Valószínűleg egyszerűen megtermékenyíttetné, ha ez kiderülne, ahogy azt a viharsárkány kedvencével is tette, amikor az nem volt hajlandó megdugni Juniper nénit. Most pedig ott van három kölyök, akik a lába körül szaladgálnak, és várják, hogy amikor megmutatkozik a rendjük, kiderüljön, ők is viharsárkányok lettek-e.

Mert apám ezt teszi. Mindig megkapja, amit akar. Bármi áron, másokon keresztül. Nem érdekelte, hogy Dante Oscurának gyerekei lettek egy olyan nőtől, aki nem is a felesége. Csak az számított, hogy viharsárkányok legyenek Acrux-vérrel az ereikben. Most pedig az sem számít, ha engem egy életre boldogtalanságba taszít – addig nem, amíg lesznek örököseim.

Ezt azt elbaszott életet!

Végül apám megunta, hogy csak némán, nyomorult arckifejezéssel ülök, és szó szerint elküldött a picsába – igaz, kicsit választékosabban fogalmazott. Hiszen vendégeink voltak.

Nekem meg amúgy is vissza kellett mennem az Akadémiára, hogy megnézzem, rendben van-e Lance. Feltételezem, a többiek elé is oda kell állnom. Nem kétséges, hogy az egész iskola rólam meg Roxyról fog suttogni a félév hátralévő részében – és nem mondhatnám, hogy különösebben vártam ezt.

De mit tehettem volna? Felkínáltam neki a világot, de túl sokáig vártam vele. Most már csak azt tehetem, hogy viselem a következményeket – és együtt élek a tudattal, hogy ez az egész az én hibám volt, és nincs semmi, ami ezen változtathatna.

Tory

Hatodik fejezet

– Tory! – Darcy hangja rám talált, miközben az álom mélyén rejtőztem.

Nyögve fordultam át és húztam a fejemre a párnát az ajtón hallatszó kitartó dörömbölés miatt.

– Mi van már, Tor? Engedj be!

Közelebb sodródtam az ébrenléthez, de a testem visszahőkölt, mintha félnék attól, amit ott találok. A gondolataim ködösek voltak az álomtól, de a testem minden porcikája sajgott, egészen a kiüresedett lelkem mélyéig. Nem tudtam felidézni, miért. Nem is akartam.

Az ajtó kivágódásának hangja úgy hasított belém, hogy még jobban visszahúzódtam az ágyamba, miközben minden újra rám zúdult. A hóvihar, a Darcynak és Orionnak tett megtört ígéretek, a pillantás Darius szemébe, amikor…

– Mi a franc folyik itt? – kérdezte követelőzően Darcy. – És hol a fenében voltál tegnap este? Szükségünk lett volna rád, Tor! Szükségem volt rád!

A hangja megremegett az utolsó mondatnál, én pedig azonnal lerúgtam magamról a takarót, ahogy a szívem fájdalmasan összeszorult.

Darcy a kezébe temette az arcát, mintha így próbálná megállítani a könnyeit, én pedig egyből odaléptem, átkaroltam, és szorosan magamhoz húztam.

– Sajnálom, Darcy – suttogtam, a lelkem belesajdult a fájdalmába.

Cserben hagytam tegnap este. Ott várt ránk abban a barlangban Orionnal, amikor…

– Mi történt? – kérdeztem, bár féltem, hogy nem akarom tudni a választ.

– Visszaszereztük Clarát, bár nem mintha neked vagy Dariusnak köszönhetnénk – mondta, miközben megpróbált kiszabadulni az ölelésemből, de nem engedtem el. – Mindenünket bele kellett adnunk, hogy megteremtsük a hidat. És aztán… aztán…

– Aztán mi? – suttogtam, a hangjában rejlő kétségbeeséstől hideg félelem kúszott belém.

– Aztán ellenünk fordult. Orion ellen. Leszúrta a szipolytőrrel, és megitta annyi vérét, hogy egyetlen csepp is alig maradt benne. Majdnem meghalt, miközben ti ketten sehol sem voltatok, hogy segítsetek!

Darcy kitépte magát a karomból.

A szám ezernyi üres bocsánatkérésre nyílt, de mit is mondhattam volna? Igaza volt. Cserben hagytam, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rám. Még ebben is kudarcot vallottam. Sokkal többet érdemelt volna tőlem, mint megtört ígéreteket és súlytalan bocsánatkéréseket.

Darcy közelebb lépett, az öklei remegtek, ahogy próbálta féken tartani a benne tomboló érzelmeket, én pedig a szőnyegre szegeztem a tekintetem.

– Hogy mentettétek meg? – kérdeztem, mert ha majdnem meghalt, és ő most mégis itt áll előttem, akkor tudtam, hogy valahogy életben maradt.

Darcy kegyetlen, keserű nevetésben tört ki.

– Seth. Hallotta, ahogy segítségért kiabálok, és kiderült, hogy valahol mélyen mégiscsak van benne valami lélekféle. Aztán végre Darius is megjelent, hogy segítsen a maradékban. Még így, hármunknak is hajszálon múlt, hogy sikerült.

– Darius segített neked? – leheltem, és a szívem fájdalmas lüktetéssel felelt a nevére.

– Jobb későn, mint soha – jegyezte meg keserűen.

Bólintottam, és lenéztem a lábujjaimra, amelyek a szőnyegbe kapaszkodtak. Rózsaszínre festettem a körmeimet, valamikor korábban… Miért is? Olyan világos, boldog, ártatlan árnyalat volt. Babaszín. Egyáltalán nem illett hozzám. Miért választottam ilyen vidám színt?

– Nem is fogod megmagyarázni? – fordult felém Darcy, de én nem emeltem rá a tekintetem.

Nem akartam, hogy a szememből kiolvassa a kifogást, mintha az rendben lenne, hogy cserben hagytam, csak mert a csillagok pocsék időzítéssel áldottak meg.

– Nagyon sajnálom – mondtam, a lélegzetem elakadt, miközben a körmeim a tenyerembe vájtak. – De a „sajnálom” nem elég. Nem teszi jóvá. Nem ment fel amiatt, hogy így cserben hagytalak…

– Akkor miért tetted?! – csattant fel Darcy, én pedig összerezzentem.

Nem emlékeztem rá, hogy valaha is ilyen erővel kiabált volna velem.

Megráztam a fejem, a szívem újra belesajdult az emlékekbe.

Már készen álltam, hogy a Levegő-öbölben csatlakozzak a többiekhez, de hirtelen arra eszméltem, hogy késésben vagyok. Égető húzást éreztem a mellkasomban, amely eltérített a testvéremtől és Oriontól. Megszegtem miatta nekik tett ígéretemet, hogy részt veszek a rituáléban, és olyan útra térített, ahonnan nem tudtam visszafordulni.

Meztelen talpam a hóba süppedt, mert még cipőt sem vettem fel, pláne nem kabátot. Olyan voltam, mint egy marionett, amely egy ismeretlen dallam ütemére táncol – és mégsem féltem.

Reményteli voltam.

Legalábbis egészen addig, amíg az eszem utol nem érte a szívemet.

– Ki vele, Tory! – követelte Darcy, és erősen meglökve felém lépett.

Hátratántorodtam, a második lökésnél is némán álltam, a harmadiknál pedig a lábam az ágyam szélének ütközött, és lehuppantam a földre.

Hosszú sóhajt eresztettem ki, majd rá emeltem a tekintetemet.

Darcy rémülten szívta be a levegőt és szegezte rám remegő ujját.

– Mi a pokol történt a szemeddel?

Az ajkamat harapva tudtam, hogy el kell mondanom. Hogy tőlem kell hallania, még ha bele is szakad a szívem.

– Tegnap este… nem is tudom, hogyan magyarázzam. Miközben rátok vártam, valami történt. Mintha az idő csak úgy elszállt volna, és magukhoz hívtak volna a csillagok. Nem én döntöttem úgy, hogy odamegyek, egyszerűen elragadtak, és amikor követtem az ösvényt, amit elém tettek, egy hófödte tisztásra értem, és…

– És? – suttogta Darcy, mellém huppanva, és megfogta a kezem.

Tenyerem félhold alakú sebeiről vér tapadt az ujjaira, de nem szólt egy szót se miatta.

Nagyot nyeltem.

– Darius várt rám – rebegtem.

A torkom összeszorult, de ráparancsoltam magamra, hogy folytassam. Ott állt velem szemben, és úgy nézett rám, mintha hirtelen minden értelmet nyerne számára. A szívem érte dobbant, és legszívesebben a karjába vetettem volna magam, hogy soha többé el ne engedjem. De visszafogtam magam, mert tudtam, hogy ez nem helyes. Hogy legutóbb nem így éreztem iránta. Igen, vágytam rá, akartam őt – de gyűlöltem is, féltem tőle, megvetettem. Volt valami abban a helyben, ami el akarta feledtetni velem mindezt, de ismertem a szívemet. És azt nem irányíthatja senki rajtam kívül.

– Nem értem – mondta Darcy lassan. – Úgy érted, ő csalt oda valahogy, vagy…?

– Nem. A csillagok őt is odavitték. A csillagképeink megjelentek az égen, és egy olyan buborékban rekedtünk, amit semmi és senki nem törhetett át. A miénk volt. Ő sorsnak nevezte.

– Miféle sorsnak? – suttogta, az ujjai erősebben fonták körbe az enyémeket, mintha már tudná a választ.

Tudta is. Tanultunk erről az órán, Gabriel is beszélt róla velünk, és látta a szememet, csak épp nem akarta elhinni – ahogy én sem.

– Úgy tűnik, a csillagok őt választották nekem. És engem neki. És azt akarták, hogy mi is így döntsünk…

– Ő az elíziumi társad? – suttogta Darcy.

– Mindig is pocsék ízlésem volt a férfiak terén – morogtam. – A csillagok nyilván helyettem is rosszul választanak.

– Ő tette ezt veled? Ő mondta, hogy nem…?

– Én voltam – ráztam a fejem. – Ő akarta. Akart engem. Birtokolni akart, megtartani, és ezt a hatalmat rajtam tartani életem végéig.

– Nem hiszem, hogy ez így működik, Tory. Ő szeretett volna téged, szeretett volna…

– Még hogy szeretett! – Gúnyos kacaj tört fel belőlem. – Ki szeretett engem valaha? Nézd meg mindazt, amit tett velem. Ez nem szeretet. Ez gyűlölet.

– De talán megváltozhatott volna. Nem mindig ilyen rossz. Volt, hogy vigyázott rád, amikor szükséged volt rá, együtt harcoltatok a nimfák ellen. A fene egye meg, kétszer le is feküdtél vele. Miért tagadnád meg magadtól az esélyt, hogy…?

– Mert ez nem esély volt, Darcy – vágtam közbe keserűen. – Hanem örökre szólt. Minden vagy semmi. Az „igen” azt jelentette volna, hogy átengedem magam neki. Hogy szeretnem kell őt, bármit is tesz velem. Mi van, ha a szerelemben ugyanolyan kegyetlen lett volna, mint a gyűlöletben?

– Azt hiszed, egy olyan életben ragadtál volna, ahol tovább bánt? – kérdezte Darcy, és úgy rázta a fejét, mintha ez annyira nyilvánvalóan nem így lett volna.

– Igen… nem… talán. A lényeg az, hogy nem tudom. Hogy adhattam volna örökre szóló ígéretet valakinek, aki így bánt velem? A tegnap éjszaka előtt soha nem próbált jóvátenni semmit. Addig egyetlen csepp bűnbánatot sem tanúsított, amíg rá nem jött, hogy mindezt azzal a lánnyal művelte, akit a sors neki rendelt.

– De Tory, így is örökre össze leszel kötve vele – mondta Darcy kétségbeesetten, szemében könnyek csillogtak értem. – Csak ahelyett, hogy az örök szerelem kötne össze benneteket, az örök vágyakozás fog. Nem emlékszel, mit mondott Zenith professzor az elíziumi társról? Csak egy van. És ha elutasítod, soha többé nem szeretsz, és nem szeret majd senki más…

– Mit számít ez? – morogtam. – Úgyse szeretett engem soha senki, Darcy.

– Ne légy ostoba! – csattant fel, és megrázta a karomat, mintha így akarna rádöbbenteni arra, mit tettem.

De én már rádöbbentem. És túl késő volt változtatni, még ha akartam volna, akkor is.

– Nem volt sok időm dönteni – sóhajtottam fel. – Csak azt tudom, hogy egyszer csak ott álltam, és azt kérték tőlem, válasszam azt a férfit, aki újra és újra bántott. Aki megpróbált vízbe fojtani, gyötört, és… már nem is számít.

– De, igenis számít! – makacskodott Darcy.

– Miért nem kért bocsánatot korábban? – kérdeztem, miközben könnyek égették a szemem. – Ha tudtam volna, hogy sajnálja, hogy egy kicsit is bánja mindazt, amit tett velem, talán más döntést hoztam volna.

– Semmit nem mondott, amikor együtt voltatok? – kérdezte Darcy halkan.

– Semmit. Csak azt mondta, hogy megőrül értem, és igényt tart rám, de ez nem szerelem. Ez legfeljebb megszállottság. Mintha valami meghódítandó kihívás lennék, vagy egy díj, amit el akar nyerni. Miért kellett volna ebbe beleegyeznem? – A hangomban keserű, metsző él csengett, amit szándékosan erőltettem, és tudtam, hogy ő is érzi. De ez volt az egyetlen, ami maradt. Mert ha átadom magam ennek a fájdalomnak, fogalmam sincs, milyen sötétségbe zuhanok bele.

– Talán beszélned kellene vele – javasolta Darcy gyengén, mert tudta, hogy semmit sem változtatna a dolgon, ahogy én is. A döntés megszületett. Nem volt visszaút. Egy beszélgetés semmin sem változtatna.

– Nem hiszem, hogy akar velem beszélni – fordultam el tőle a felhőkkel teli eget bámulva.

– Láttam Lance-nél, és… nem hiszem, hogy jól van…

Éles, nyers fájdalom hasított belém a tudattól. Nem akartam bántani. Csak szabad akartam lenni. Szabad a sorstól, a végzettől, a csillagoktól. Szabad, hogy magam válasszam meg az életemet, és úgy éljem, ahogy én akarom, ne úgy, ahogy előírják.

– Talán megérné megpróbálni beszélni vele… – erősködött Darcy.

– Nem fog velem beszélni – vágtam rá.

– Biztos vagyok benne, hogy megérti, miért döntöttél így. És talán ha beszélnétek, még kitalálhatnátok valamit, hogy…

– Van ennél rosszabb is – szűrtem a szavakat, miközben a tegnap este valósága égette belülről a lelkem. – Caleb írt nekem, miután megtörtént, és… nem is tudom, miért, de annyira fájt minden, és annyira felejteni akartam. Bizonyítani magamnak, hogy érezhetek valamit mással is, és a csillagok ezt nem vehetik el tőlem…

– Ó, Tory… – sóhajtotta Darcy, amiből azonnal tudtam, hogy csalódott bennem.

De a francba, én is csalódtam magamban. Visszatértem ugyanazokhoz a régi szokásaimhoz, amikkel mindig is menekültem a problémáim elől. És hogy még rosszabb legyen, Caleb Darius egyik legjobb barátja. Nem terveztem, nem akartam, de amikor írt, éppen fuldokoltam a fájdalomban és a szívfájdalomban, és úgy éreztem, teljesen egyedül vagyok. Önző és ostoba voltam, és még rosszabbul éreztem magam tőle, mintha elárultam volna Dariust – annak ellenére, hogy sosem voltam az övé. Ez így lesz már életem végéig? Hogy bármikor, amikor valaki mással vagyok, őrá fogok gondolni, és úgy érzem majd, hogy hibát követek el, csak mert a saját sorsomat akartam választani?

– Talán én vagyok az, aki nem érdemli meg a boldogságot, és Darius jobbat érdemel nálam.

– Ugyan dehogy – morgott Darcy. – Minden lehetősége megvolt, hogy megváltoztassa, ahogy bánt veled. Minden esélye megvolt, hogy bocsánatot kérjen, ha tényleg úgy érzett irántad, ahogy állította. Én megértem, miért döntöttél így.

– De nem értesz vele egyet?

A csend kitöltötte köztünk a teret, majd Darcy magához vont. Az arcomat a vállába temettem, és a könnyek kiszabadultak az irányításom alól, ahogy újra feladtam a küzdelmet.

Sajgó szívem kicsit kevésbé volt szétfoszlott, miközben őt öleltem, bár a gyógyulástól messze állt.

– Nem arról van szó, hogy nem értek egyet – suttogta. – Csak… nem bírom elviselni a gondolatot, hogy megátkoztak, és hogy soha nem lesz részed a szerelemben emiatt. Miatta.

– Nos, meg akart törni. Azt hiszem, megkapta, amit akart.

Darcy a fejét rázta, de nem tudta igazán tagadni. Ez a fájdalom, ami belevésődött a szívembe, amikor visszautasítottam őt, egyre élesebbé vált. Nem hittem, hogy valaha is begyógyul. Sőt, nem hittem, hogy valaha begyógyulhat.

A saját sorsomat akartam választani, és ez volt a döntésem. Most pedig együtt kell élnem vele.

Darcy magával húzott az ágyba, és összegömbölyödtünk a takaró alatt, mint gyerekkorunkban. Nem kérdezett semmi mást, mert nem volt több, amit mondhattam volna. És én csak próbáltam megragadni azt a kevéske szeretetet, amit valaha is kaptam.

* * *

Csuromvizes hajjal, pocsék hangulatban léptem ki a zuhany alól. Nem tehettem róla. Ez a bennem lüktető fájdalom nem akart múlni, és úgy tűnt, lehetetlen bármi másra gondolni, csak Darius Acruxra.

Darcy az ágyamon ült, és felnézett az Atlaszából, amikor beléptem a szoba közepére, törölközőbe csavarva.

– Orion? – tippeltem, ahogy az Atlasz pittyent, és a szája sarkában az a titkos mosoly jelent meg, ami arról árulkodott, hogy belülről egészen felragyog.

– Csak úgy érzem, folyton meg kell bizonyosodnom róla, hogy jól van, ő meg ezen incselkedik velem – mondta, és lejjebb engedte az Atlaszt, mintha el akarná tenni.

– Ne tedd – intettem a kezemben lévő tárgy felé. – Az én döntésemnek Dariusszal kapcsolatban semmi köze hozzád és Orionhoz. Nem akarom, hogy valaha is úgy érezd, el kell rejtened előlem a boldogságodat.

– Nem gondolom ezt – felelte, de az arcán ülő feszültség elárulta az igazságot, és felsóhajtottam.

Egész nap a szobámban húztuk meg magunkat. Darcy ebédidőben kiosont, hogy hozzon valami rágcsálnivalót, és közben a FaeBookot is figyelte. Nyilvánvalóan senki nem látta még Dariust, mert semmilyen történet nem keringett rólunk – de csupán idő kérdése. Nem bujkálhatok itt örökké. És nem is fogok.

Ma minden diák, aki hazament karácsonyra, visszatért az akadémiára, hogy időben itt legyenek a holnap újrainduló órákra, és a tanévkezdő vacsorát is ma este tartják a Gömbben.

Geraldine egész nap üzenetekkel bombázott, újra és újra rákérdezve, mikor érkezünk és mit fogunk viselni, mintha valami rohadt királyi eseményre készülnénk. Darcyra bíztam a válaszokat. Őszintén szólva nem mertem a saját Atlaszomhoz nyúlni. Nem bírtam volna elviselni a gondolatot, hogy találok ott egy üzenetet Dariustól. Vagy – ami még rosszabb – nem találok.

– Geraldine azt javasolta, hogy rózsaszínt vegyünk fel – jegyezte meg Darcy könnyedén, mire kierőltettem magamból egy fojtott nevetést.

A zuhany alatt átengedtem magam az árnyaknak. Magukkal sodortak, elragadták a fájdalmamat, és sötétségbe vontam a bőrömet, mielőtt ismét száműztem őket. Minden alkalommal könnyebben ment. És egyre jobban is esett. Tudtam, hogy a hívásuk függőséget okoz, de túlságosan a végső célunkra összpontosítottam ahhoz, hogy érdekeljen. Uralkodnom kellett felettük. Jobban kellett tudnom használni őket bárkinél. Jobban, mint Orion vagy Darius, és főleg jobban, mint Lionel. Most már ott volt mellette az Árnyhercegnő, és még mindig nem tudtuk, mit jelent ez pontosan. De biztos voltam benne, hogy ránk nézve semmi jót. Be kellett vallanom, hogy a fájdalmamtól való menekülés és a sötétségbe való alámerülés megkönnyebbülés volt, még akkor is, ha kockázattal járt.

– Rendben, akkor legyen rózsaszín – egyeztem bele.

– Megmondtam neki, hogy piros lesz. Már kinéztem azt a cuki szoknyát a szekrényedből, és szerintem neked ezt a ruhát kell felvenned.

Ránéztem, miközben elém tartotta a ruhát. Még halloween előtt vettem, valami ördögjelmez homályos ötletétől vezérelve, mielőtt a pegazus-mestertervem beugrott volna. Rövid volt, mélyen dekoltált, és ordított róla, hogy „azonnal meg akarom dugatni magam” – amire mostanában végképp nem volt szükségem.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit sok ez egy vacsorához a Gömbben? – kérdeztem.

– Nézd, Tor, nem akarok rád ijeszteni, de tudod, hogy a többiek nem fogják csak úgy elfogadni, és semmiségként kezelni, hogy a csillagok elátkoztak téged és Dariust. Lesznek kérdések, ujjal mutogatás és fotók, amik egész biztosan kiszivárognak a sajtóhoz, és ha nem akarod, hogy úgy nézz ki, mint a lány, akinek épp összetörték a szívét, akkor…

Felsóhajtottam, elfogadtam a ruhát, és mosolyogtam Darcyra, ahogy közelebb lépett, hogy elkészítse a hajamat és a sminkemet. Sosem kértem volna tőle ilyesmit, de tudta, mikor van rá a legnagyobb szükségem, és most mindkettőnknek jót tett egy kis ikerkényeztetés. Lehet, hogy Orion végül jól van, de Darcy így is halálra rémült, és tudtam, hogy őt is felemészti a vágy, hogy vele lehessen. Félig komolyan fontolgattam, hogy megszerzem a rohadt trónt, csak hogy eltöröljem a tanár-diák kapcsolatokra vonatkozó törvényt, és felszabadítsam őket.

Ráérősen készülődtünk, de Darcy egyszer sem hozta szóba, mennyire látványosan eltökölök fekete gyűrűs szemem kihúzásával. Direkt úgy sminkeltem, hogy még jobban kiemeljem a csillagok átkának jelét. Le akartam tépni a sebtapaszt, kimenni oda a legszigorúbb arcommal, és hagyni, hogy az akadémia pletykás szájai azonnal kibeszéljenek. Aztán majd másnapra lecseng, és én továbblépek az életemmel. Egyszerű. Vagy nem annyira, de én akkor is végigcsinálom, bármi történjék.

Amikor végül beletörődtem az elkerülhetetlenbe, és felálltam, Darcy megfogta a kezem, és megállított.

– Mit akarsz, mit mondjak erről a tündéreknek? – kérdezte, a tekintete bizonytalanul járt egyik szememről a másikra, ahogy a változást vizsgálta.

Nehezen viseltem a szemem változását. Nem hiúságból, hanem mert ezzel Darcy már nem volt a tükörképem. Persze a hajunk már régóta különbözött, és az öltözködésünk is sokszor elütött, de ezek csak felszínes dolgok. Egy gyors hajfestés, pár összeillő ruha, és senki nem tudott volna megkülönböztetni minket… eddig.

– Semmit – ráztam a fejem, mire a laza fürtök a hátamra hullottak. – Ne mondj semmit. Rájöhetnek maguktól. A barátainknak adok egy rövid magyarázatot, és kész. Nem érdekel, mit gondol bárki más.

Darcy szeme könnybe lábadt, mintha a szíve szakadt volna meg értem, én pedig felemeltem az állam, visszafojtva a késztetést, hogy sírva omoljak a karjába. Én választottam ezt. Nem engedhettem meg magamnak, hogy úgy viselkedjek, mintha sajnálatra méltó lennék. Mindig együtt éltem a tetteim következményeivel, és most sem volt szándékomban másként tenni.

Halvány mosollyal felkaptam az Atlaszomat. Nem mehettem el innen anélkül, hogy meg ne nézném, írt-e. Egyszerűen nem.

Az első, ami felugrott a képernyőn, a reggeli horoszkópom volt. Felsóhajtottam, és rákattintottam.

Jó reggelt, Ikrek!

A csillagok meséltek a napodról.

Ma egy új fejezet kezdődik az életedben, amely során a kevésbé járt ösvényen kell haladnod. Itt az ideje szembenézni a tetteid következményeivel, és kideríteni, túléled-e a vihart.
Lehet, hogy ma összetűzésbe kerülsz egy Oroszlánnal, de ne félj: ha az ellenállás nélküli utat választod, elkerülheted az ütközést. Ugyanakkor a csillagok ma neheztelnek rád, és lehet,
hogy a szerencséd lefelé ível egy ideig.

– Remek – morogtam, megfordítva az Atlaszt Darcy felé, aki gyorsan átfutotta.

– Azt mondja, elkerülheted az összetűzést az Oroszlánnal, szóval legalább nem muszáj vitáznod vele.

– Igen, ha az ellenállás nélküli utat választom, ami gondolom, azt jelenti, hogy teljesen elkerülöm. Csodás ötlet… azon kívül, hogy ugyanabban az épületben lakom, ugyanazokra az órákra járok, ugyanott eszem, és a politikai jövőm is ahhoz a kibaszott trónhoz kötődik, ami egész hátralévő életemben összekapcsol vele. Nem beszélve a közös árnyóráinkról.

Felsóhajtottam, visszafordultam az Atlaszhoz, hogy ne kelljen reagálnia duzzogó kirohanásomra, de így is megszorította a karomat.

Több üzenet is várt Geraldine-tól és Sofiától, pár újságcikk említése, amiket a címeknél tovább nem olvastam (a karácsonyi nimfatámadásról a palotában nagyon vegyes beszámolók születtek: vagy megmentettük a napot, vagy majdnem mindenkit halálos veszélybe sodortunk. Abban viszont minden lap egyetértett, hogy főnixek vagyunk, és már több interjú- és fotófelkérést is kaptunk emiatt). Darius viszont nem írt. De hát mit is vártam?

Megint felsóhajtottam – kezdtem úgy érezni, ez rendszeres lesz nálam –, és lezártam az Atlaszt, majd Darcyra mosolyogtam. Szűk piros szoknyát és rózsamintás fekete felsőt viselt. Nem úgy festett, mint akinek előző este majdnem összeomlott a világa, és reméltem, én sem.

– Menjünk – mondtam, belebújva a tűsarkúmba, és az ajtó felé indultam.

Darcy mellém lépett, amikor tétován a kilincsre tettem a kezem. Ugyan mi mást tehetnék? Bujkáljak örökké? Nem. Ez nem én vagyok. Amikor a kórházból kijöttem, ahová azért kerültem, mert az exem, Zane, hagyott a kocsijában megfulladni, egyenesen a házához mentem, kivágtam az összes nadrágja ülepét, a kedvenc cuccait a kertjébe hordtam, leöntöttem az egészet benzinnel és felgyújtottam, amint megjelent a színen. Volt pofája őrült ribancnak nevezni, miközben a cuccait mentette, én meg csak beintettem neki, és visszatértem a régi rutinomhoz: mindennap elgyalogoltam a háza előtt, mintha mi sem történt volna. Soha nem mutattam ki, hogy rémálmaim voltak a balesetről, és hetekig sikítva ébredtem, ahogy az álmomban fulladoztam. Soha nem választottam másik útvonalat az iskolába, bármennyire is vert a szívem és izzadt a tenyerem, amikor elmentem a háza előtt. Soha többé nem szóltam hozzá, bármennyiszer is próbált kapcsolatba lépni velem. Mert bassza meg, nem hagyom magam. Nem voltam hajlandó miatta más úton járni. És nem álltam szóba vele, hiszen egyszer sem kérdezte meg, élek-e, és egyszer sem jelent meg a kórházban.

Szóval bőven volt gyakorlatom abban, hogyan nézzek szembe a démonaimmal. Tökéletes pókerarcom volt. És soha, egyetlen tündérnek sem fogom megmutatni, hogy vérzik a szívem Darius Acrux miatt.

Kiléptünk a szobámból, és keresztülmentünk az Ignis Házon anélkül, hogy bárkivel találkoztunk volna. Ezek szerint a félévkezdő vacsora egész fontos eseménynek számít, amiről mi egyértelműen késtünk. Mindkettőnk Atlasza folyamatosan pityegett a FAR üzeneteitől, hogy mikor érünk oda, de ráhagytam a választ.

Ahogy közeledtünk a Gömb felé, egyre erősebben hallatszott a zene és a nevetéssel fűszerezett, izgatott beszélgetés. Felgyorsult a pulzusom. Megnyaltam vérvörös ajkamat, örülve, hogy vastag álcafesték mögé rejtőztem, miközben közeledtünk ahhoz, amit csak a pokol egyik körének tudtam elképzelni.

Azt hiszem naiv lenne azt remélni, hogy senki sem veszi észre.

Darcy ujja megérintette az enyémet, de nem fogta meg a kezem, tudva, hogy ezt egyedül kell végigcsinálnom.

Halvány mosolyt küldtem felé, jelezve, hogy értékelem a gesztust, ő pedig bólintott.

Épp a Gömbhöz értünk, amikor kitárult az ajtó, és bennem rekedt a szusz: Maxszel és Sethtel találtuk magunkat szemben.

Egyikünk sem szólt, de a tekintetük úgy akaszkodott az enyémbe, mintha leghőbb vágyuk lett volna, hogy ne lássanak ott fekete gyűrűt.

Nyelvembe harapva vártam, hogy mit mondanak, és felkészültem a kemény szavakra – de nem jöttek.

Max arca megrándult, miközben rám nézett, és tudtam, hogy mágiája révén érzi a fájdalmamat. Nem volt erőm elzárni előle.

Seth halkan nyöszörgött, majd kinyújtotta a kezét, hogy végigsimítson az alkaromon, és annyira meglepett ez a gesztus, hogy még csak el sem húzódtam.

Egy gyötrelmesen hosszú pillanat telt el, majd Max félreállt, szélesre tárva az ajtót, hogy bemehessünk.

– Köszönöm – suttogtam, miközben elhaladtunk mellettük, és magam sem tudtam, hogy a köszönet az ajtónyitásnak vagy a seggfejség üdítő hiányának szólt-e.

Megtorpantam, ahogy beléptünk a zsúfolt Gömbbe, amelyet téli csodavilággá alakítottak: jégcsapok lógtak a mennyezetről, és zúzmara fedte a felületeket.

Mielőtt az ajtó becsukódott volna mögöttem, elcsíptem Seth pár szavát.

– Szerinted el fog jönni?

– Fingom sincs – morogta Max halkan, majd az ajtó becsukódott, mielőtt többet hallhattam volna.

De ennyi is elég volt ahhoz, hogy a szívem hevesen verjen. Úgy tűnt, Darius nincs itt. Ez jó hír volt. Vagy mégsem? Már magam sem tudtam.

Darcy utat tört a tömegen át a FAR-osok felé, én pedig igyekeztem nem úgy érezni, mintha a vesztőhelyre menetelnék.

A tündérek félreálltak, köszöntek is páran, de senki sem figyelt annyira, hogy észrevegye a szememet – egészen addig, amíg el nem haladtam Marguerite mellett.

– Mi a… – kapta el a karomat, és magához rántott, hogy jól megnézhessen csillogó ezüstruhájában. Vörös haja körülölelte szép arcát, és egyáltalán nem tűnt gyűlölködőnek, csak döbbentnek.

Kirántottam a karomat a szorításából, és visszavetettem magam a testek tengerébe, mielőtt kérdezhetett volna, de a mögöttem felhangzó suttogások már jelezték: a hír máris terjed.

– Ide, királynőim! – hallatszott Geraldine hangja a tömeg felett, és megláttam, ahogy egy székre állva hevesen integet.

Bolyhos rózsaszín szoknyát és rövid kék topot viselt, ami alig bírta kordában tartani hatalmas kebleit.

– Összeválogattuk a legfenségesebb lakomát! Muszáj becuppantanotok egy sajtos golyót a szátokba, és egy csudajót nyalintani rajta. És véletlenül se felejtsétek el beletunkolni a…

Geraldine hirtelen elnémult, amikor tekintete a szememre siklott, és lassan eltátotta a száját. Reszkető ujjal mutatott rám, majd reménytelen tagadással kezdte rázni a fejét.

A körülöttünk állók azonnal észrevették a viselkedését, és egyenként rám irányult a tekintetük.

Sóhajok és káromkodások hullámzottak végig a termen, és annyi szempár szegeződött rám, hogy a bőröm alatt forró pír kúszott végig.

Sofia és Diego rám meredtek, Angelica pedig sírva fakadt. Milton szeme akkorára tágult, hogy attól tartottam, kiesik a fejéből. Úgy tűnt, mind egyszerre akarnak megszólalni, de mielőtt bárki szóhoz jutott volna, Geraldine kiadott egy hangot, ami leginkább valami fura sikolyhoz hasonlított.

Ha addig valaki nem figyelt volna, most már igen – egy jótét lélek még a zenét is leállította.

Van valami nyomasztó abban, amikor kétezer tündér némul el egyszerre, hogy jobban megnézhessen. Komolyan fontolgattam, hogy elszaladok. És azon tűnődtem, miért gondoltam, hogy ez lesz a legjobb. Darcy javasolta, hogy hívjuk össze a barátainkat a szobámba, és mondjam el nekik, mielőtt az egész campus megtudja. De én így akartam. Letépni a sebtapaszt, egy füst alatt letudni mindenkit. Kezdtem rájönni, hogy iszonyú nagy baromság volt.

– Ó, úrnőm! – kiáltotta Geraldine, amikor végre visszatértek hozzá a szavak. – Mi történt a csillagok nevében, a nagy és gömbölyű hold fényénél és a hosszú, kemény éjszaka alatt? Óriási vízköpők, vágtázó griffek, rémes gulyás és hatalmas gazellák! Lady Petuniára és mindenért, ami rossz e világon, hogy történhetett ekkora tragédia Szoláriában?

Geraldine sírva fakadt, olyan hangos zokogással, hogy ha akartam sem tudtam volna válaszolni.

Halkan kifújtam a levegőt, és leültem egy székre, magam elé húzva egy pizzát. Beleharaptam – fura íze volt.

Zaj robbant ki körülöttem, és egy kérdés visszhangzott újra meg újra a fülemben: Kicsoda? Kicsoda? Kicsoda?

Darcy mellém ült, Sofia pedig a bal oldalamra került, karját körém fonva. Diego keze a vállamra simult, és ahogy felnéztem rá meglepetten, Milton is ott állt. A barátaim mind körém gyűltek, miközben Geraldine tovább zokogott, a hangja a falakról is visszaverődött.

– Ó, édes kín, ó legtisztább pokol, hogy lehet a sors ilyen kegyetlen?! – sírt fel Geraldine.

– Figyelem, diákok! – mentett meg Nova igazgatónő. Rendreutasította a termet, majd néhány újabb felszólítás után mindenki visszaült a helyére, és felé fordult.

Geraldine még mindig zokogott, ezért némabuborékot húztam köré és Angelicára, ahogy egymást ölelve próbálták feldolgozni, ami velem történt. Megható volt – a teljesen túlzásba vitt, Geraldine-féle módon –, és szerettem is érte, de ez nem én voltam. Persze sírtam volna emiatt, de nem itt, nem mindenki előtt. Nem engedtem. Bár kicsit irigyeltem érte: ő sosem szégyellte magát, mindig önmaga volt.