A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael McDowell: THE BLACKWATER SAGA 3.

The House

Copyright © 1983 by Michael McDowell

This edition published by arrangement with The Otte Company through Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA).

Fordította

Wertheimer Gábor

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2026

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Tördelés EMU Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-106-274-6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

BLACKWATER

Az árvíz (1.)

A gát (2.)

TARTALOM

Miriam és Frances

A pénzérmék Queenie zsebében

Danjo

Változások

Zárva vagy nem zárva

A vászonzsák

Caskey-ék lelkiismerete

A próbatétel

Ahol a folyó ered

Odafent

Gyümölcslé

A budoár ajtaja kinyílik

A koszorú

Mary-Love örököse

Az átjáró

ELSŐ FEJEZET

MIRIAM ÉS FRANCES

Frances és Miriam Caskey testvérek voltak, s alig egy év telt el a kettejük születése között. Egymás közelében éltek, a két ház úgy negyven méterre állt egymástól. Ám annyira szerény volt a forgalom a kettő között, hogy amikor a két testvér találkozott – a felettébb ritka Caskey-összejövetelek alkalmával –, szégyenlősen és bizalmatlanul viselkedtek.

Jóllehet Miriam csak nagyjából tizenkét hónappal volt idősebb, érettség tekintetében mintha évekkel lehagyta volna a húgát. A nagymamája, Mary-Love Caskey és a nénikéje, Sister Haskew mellett nevelkedett (amíg Sister el nem költözött a férjével), és életének hét esztendeje alatt minden percben kényeztették, dédelgették, szeretgették. A nagyon különleges bánásmód, amelyben a kislány részesült, még különlegesebbé vált 1926-tól, amikor Sister, nem bírván már elviselni anyja állandó kotnyeleskedését és tudálékosságát, rávette az urát, hogy költözzenek Mississippibe. Mary-Love és Miriam egyedül maradt a hatalmas házban, a másikon kívül nem volt se más társaságuk, se más vigaszuk. Perdido városában az vált az általános vélekedéssé, hogy Miriam pontosan olyan, mint Mary-Love, egy cseppet sem hasonlít az édesanyjára, aki a szomszédban él, és ritkábban látja Miriamet, mint a fodrászát.

Miriam, mint az összes Caskey, vékony és magas volt, s Mary-Love gondoskodott róla, hogy az életkorának megfelelő legjobb ruhákat viselje. Miriam csinos, kényes ízlésű lánnyá cseperedett; jóformán állandóan beszélt, de sosem hangosan. Javarészt olyan tárgyakat hozott szóba, amelyeket más birtokában látott, amelyek frissen kerültek a birtokába, illetve amelyek birtoklására vágyott. Miriamnek saját szobája volt, melyben minden bútort külön neki vásároltak. A kicsi redőnyös íróasztalt ő maga választotta ki a mobile-i bútorüzlet bemutatótermében. Imádta, hogy olyan sok parányi fiókja van. Mindegyik parányi fiók hamar megtelt: gombokkal, csipkével, bizsukkal, porcelán kiskutyákkal, flitterrel, díszszalagokkal, kiszínezett papírdarabokkal és minden egyébbel, ami csak összegyűlhet egy földi javakban gazdag háztartásban. Miriam hosszú órákon keresztül tudott csöndben babrálni ezekkel a kacatokkal, rendezgette, rakosgatta, számolgatta őket, mindent lejegyzett róluk egy takaros kis füzetbe, és tervezgette, mi mást fog még beszerezni.

Azt, aminek a birtoklása a legnagyobb örömet okozta Miriam Caskey-nek, nem tarthatta a szobájában: azokat a gyémántokat, smaragdokat és gyöngyöket, amelyekkel a nagymamája megajándékozta karácsonykor, a születésnapján, sőt egyszer-egyszer a két jeles esemény közötti átlagos hétköznapokon is, s a többit pedig egy mobile-i bank széfjében helyezte el.

– Kicsi vagy még ahhoz, hogy magadnál tartsd ezeket az ékszereket – közölte Mary-Love az imádott unokával –, de sose felejtsd el, hogy mind a tiéd.

Miriamnek zavaros elképzelései voltak a felnőttkorról, és nem is igazán tudta, eljut-e valaha ebbe az emelkedett állapotba. Bár nem vehette biztosra, hogy bármikor is közvetlen birtokába kerülnek-e az ékszerek, ez egy cseppet sem zavarta. Minden este, elalvás előtt azon merengett, hogy az ékszerek ott vannak valahol messze, csöndben és biztonságban egy páncélszekrényben, Mobile-ban; ez közel olyan hatással volt rá, mint egy altatódal, amelyet az igazi édesanyja sosem fog énekelni neki.

Frances Caskey egészen más volt. Míg Miriam duzzadt az erőtől, és valamilyen ideges feszültséggel vibráló energia tartotta össze, Frances mintha alig tudta volna uralni a testét és az egészségét. Ijesztően könnyen náthás lett, belázasodott, s olyan gyakran voltak allergiás rohamai és ismeretlen betegségei, mint más gyereknek horzsolások a térdén. Általában szégyenlősen, félénken viselkedett, és úgy gondolta, nagyjából annyi joga van féltékenynek lennie a nővérére és a nővére javaira, mint amennyi joga ahhoz van, hogy Amerika királynőjének mondja magát.

Minden napját Zaddie Sapp-pel töltötte, félszegen segédkezett a konyhában, vagy követte Zaddie-t ide-oda a házban, óvatosan emelgette a lábát, miközben a fekete kislány söpört, port törölt, bútort fényesített. Frances mindig jól viselkedett, sosem volt látványosan rosszkedvű, és készséggel, sőt kifejezett buzgalommal végezte el a rá bízott feladatokat. Mindig annyira a háttérbe húzódott, hogy a nagymamája, amikor nagy ritkán találkozott vele, rendre megrázta a vállánál fogva, miközben azt kiabálta:

– Szedd össze magad, gyermek! Hol van belőled a tartás, a határozottság? Úgy settenkedsz itt, mint aki attól fél, hogy mindjárt ráugrik valaki az ajtó mögül!

Hétköznap Frances minden reggel kisurrant az emeleti utcafronti tornácra, és titokban figyelte, ahogy a nővére elindul az iskolába. Miriam, mindig frissen vasalt ruhában és szépen kisuvickolt cipőben, könyvekkel a kezében kijött a házból, majd elhelyezkedett a Packard hátsó ülésén. Ilyenkor Mary-Love is kilépett a tornácra, és elkiáltotta magát:

– Bray, vidd el Miriamet az iskolába!

Bray abbahagyta a kertészkedést, megtörülte a kezét, aztán elhajtott Miriammel, aki szálfaegyenesen, méltóságteljesen ült az autóban, mintha éppen audienciára szállítanák az angol királynőhöz. Délután Frances látta, hogy Bray megint beül a kocsiba, és elindul. A kislány lecövekelt a tornácon, hogy megnézhesse, amint a nővére hazaérkezik, aki ilyenkor is ugyanolyan fess és csinos volt, mint reggel.

Frances nem volt féltékeny a nővérére, nem – csodálta, felnézett rá, és édes emlékként élt benne az a néhány alkalom, amikor Miriam mondott neki egy-két kedves szót. A nyakában viselte azt az aranyláncot és medaliont, amelyet Miriamtől kapott az előző karácsonyra. Egyáltalán nem zavarta, hogy a nővére később azt súgta neki:

– Nagymama választotta. Ivey talált egy dobozt, ráírták a nevemet, de sosem láttam. Én nem költöttem volna rád ennyi pénzt.

1928 őszének közeledtével Frances alig várta már, hogy elsős kisdiák legyen. Legfőképpen az a kérdés foglalta le a gondolatait, hogy vajon mehet-e majd reggelente Miriammel és Brayjel az iskolába, autóval. Nem merte egyenesen megkérdezni a szüleitől, mert attól félt, hogy elutasító választ kap. Szabályosan reszketett az izgalomtól, amikor elképzelte, hogy Miriam mellett ülhet hátul a Packardban. Mindig azon merengett ábrándosan, hogy milyen jó is Miriam közelében lenni.

Amikor végre eljött a tanév első napja, Zaddie felöltöztette Francest a legszebbik ruhájába. Oscar arcon csókolta a kislányát, Elinor pedig azt mondta neki, hogy viselkedjen rendesen és legyen nagyon ügyes. Frances várakozásokkal telve, egyedül lépett ki az ajtón – úgy tűnt, mintha most történne vele ilyen először egész életében –, és azt látta, hogy a nagymamája Packardja végighajt az utcán. Bray ült a kormány mögött, Miriam pedig hátul, egyedül; fess és csinos volt, mint mindig.

Frances lerogyott a lépcsőre, és zokogott.

Oscar átmasírozott az anyja házába, kopogás nélkül lépett be, és azt mondta dühösen:

– Anya, hogy az ördögbe engedhetted meg, hogy Bray itthon hagyja szegény kis Francest?

– Ó! – Mary-Love meglepettnek tűnt. – Frances talán Miriammel akart menni az iskolába?

– Anya, te is tudod, hogy igen. Ez az első napja. Miriam megmutathatta volna neki, hol a terme.

– Egész bizonyosan nem – vágta rá gyorsan Mary-Love. – Még elkésett volna a tanóráról. Márpedig azt nem engedhetem, hogy ez megtörténjék az első napon.

Oscar felsóhajtott.

– Nem késett volna el, anya. A szegény kis Frances ott zokog keservesen a lépcsőn.

– Arról én nem tehetek – jelentette ki Mary-Love szemernyi érzelem nélkül.

Oscar folytatta:

– Mondd, anya, megengeded, hogy a kislányom mostantól Brayjel és Miriammel menjen az iskolába?

Mary-Love elgondolkodott egy pillanatra, majd azt válaszolta zsörtölődve:

– Ha ragaszkodik hozzá. De csak akkor, ha már ott vár az autónál, amikor Miriam kimegy a házból. Miriam nem kaphat fekete pontot azért, mert Frances képtelen időben elkészülni.

– Anya, talán elfelejtetted, hogy én állom Bray fizetésének a felét?

– Talán elfelejtetted, hogy az én autómmal mennek?

Oscar mérges volt. Az első napon ő maga vitte el autóval a kislányát az iskolába, megmutatta neki az osztálytermet, és bemutatta a tanítónőnek. Ebéd közben beszámolt a feleségének arról, mit mondott Mary-Love.

– Oscar, egy kóbor kutyával is jobban bánik az ember, mint a te anyád Francesszel – mondta Elinor. – Gondolni sem akarok arra, mennyi gyémántot vett Miriamnek. Gondolni sem akarok arra, mennyit ér az a gyerek csak rubinban meg gyöngyökben. Az a medalion viszont, amit karácsonykor átküldtek, hetvenöt centbe ha került. Nem teszek én semmilyen szívességet Mary-Love-nak. Nem engedjük, hogy Frances velük menjen reggelente, egyetlenegyszer sem! Hadd lássák az emberek a városban, hogyan bánik Mary-Love az unokájával!

Francesnek, aki annyira reménykedett abban, hogy Miriam közelében lehet, teljesen le kellett mondania erről a bensőséges kapcsolatról. Zaddie minden reggel megfogta Frances kezét, és elsétált vele az iskolába – egész pontosan a tanterem ajtajáig –, és otthagyta. Volt úgy, hogy Bray és Miriam elhajtott mellettük az úton, de Miriam még csak nem is integetett vagy biccentett a húgának.

– Én másodikos vagyok – közölte Miriam a testvérével a ritka alkalmak egyikén, amikor rávette magát, hogy szóljon hozzá –, és ennyivel többet tudok, mint te. – És miközben Miriam olyan szélesre tárta a karját, amilyen szélesre csak tudta, Frances annyira röstellte magát, amiért ő kevesebb, mint a nővére, hogy majd’ elsüllyedt szégyenében.

Miriamnek nem kerülte el a figyelmét, hogy Mary-Love mennyire elhanyagolja a második unokáját, és ő maga is egyre mélyebben lenézte, megvetette a húgát. Szégyellte magát Frances félénksége, szerény ruhatára miatt, továbbá azért, mert a kislány betegesen ragaszkodott Zaddie Sapp társaságához, s az égvilágon semmit sem tudott az igazi ékszerekről, az igazi kristályról és a jó minőségű porcelánról.

Miriam érzései a húgával kapcsolatban csak felerősödtek december első hetében, amikor a perdidói általános iskola elsős és másodikos diákjai elkezdték a karácsonyi jótékonysági bélyegárulást. Miriam rangon alulinak tartotta, hogy mint egy porszívóügynök, ajtóról ajtóra járjon a bélyegekkel. Eldöntötte, hogy úgy tesz, mint előző évben, és elad Mary-Love-nak meg Queenie-nek néhány dollárnyi értékű bélyeget, s ezzel gondoskodik is arról, hogy az iskola folyosóján felállított táblán ne egy nulla legyen a neve mellett.

Frances viszont a maga gyermeki módján nagyon komolyan vette az ügyet, és nekifogott, hogy annyi bélyeget adjon el, amennyit csak lehet; a tanítónő azt mondta, ez nemes ügy. Oscar engedélyével Frances elment a fűrésztelepre, végigjárta az irodákat, megkeresett mindenkit, aki ott dolgozott. Frances annyira bátortalan, halk szavú és sajátságosan elbűvölő volt, hogy mindenki tisztességes mennyiségű bélyeget vásárolt. James Caskey és a lánya, Grace több bélyeget vett, mint a malom összes dolgozója együtt. Frances egyszer csak azt látta, hogy az első osztályosok közül ő adta el a legtöbb bélyeget.

Miriam elképedt Frances sikerén, és megalázónak érezte. Hirtelen semmi sem tetszett fontosabbnak, mint hogy legyőzze a húgát a bélyegárulási versenyben. Mary-Love, aki nem értette, miért olyan fontos ez az unokájának, csak annyit volt hajlandó vásárolni, amennyit fel is tud használni. Így aztán Miriam átment a szomszédba Jameshez és Grace-hez. Azt mondták, örömmel állnának a rendelkezésére, de már bőséggel bevásároltak. James jóváhagyásával Miriam elment a fűrésztelepre, de ott már mindenki belenyúlt a pénztárcájába Frances kedvéért. Miriam még a büszkeségéből is engedett, és bekopogtatott néhány ajtón, de már jó ideje tartott a kampány, s így azok is, akiket esetleg rá lehetett volna bírni a vásárlásra, már elegendő bélyeget vettek.

Kétségbeesésében Miriam a nagymamájához fordult, és beszámolt neki a problémáról. Miriam várakozásaival ellentétben Mary-Love egyáltalán nem haragudott rá.

– Azt akarod mondani nekem, Miriam drágám, hogy a szomszédban lakó kislány le fog győzni téged, pedig te másodikos vagy, ő meg csak elsős?

– James és Grace nagyon sok bélyeget vett, nagymama. Tőlem meg egyetlenegyet sem!

– Valóban? Francestől meg igen?

Miriam komoran bólintott.

– Gyűlölöm Francest! – jelentette ki.

– Nem fogom hagyni, hogy Elinor Caskey gyereke legyőzzön! Tudod, mennyit adott el eddig?

– Harmincöt dollár és harmincöt cent.

– És te?

– Három dollár és tíz cent.

– És mikor van vége a versenynek?

– Holnapután.

– Jól van akkor – mondta Mary-Love lehalkított hangon. – Figyelj ide, Miriam. Holnap, iskola után tudd meg, hogy Frances adott-e el még. Aztán mondd meg nekem, mekkora a teljes összeg. Világos?

És a kampány utolsó napján Miriam Caskey negyvenkét dollárt gyűjtött be, ami elképesztő összeg, ha figyelembe vesszük, hogy ekkorra már mindenkinek tele volt bélyeggel a fiókja Perdidóban, és addig a pontig Miriam nagyjából három dollárt szedett össze. Amikor a tanítónő megkérdezte tőle, ki a csuda vásárolt tőle ennyit, Miriam így válaszolt:

– Bekopogtam minden ajtón a városban. Lejártam a lábamat!

A Caskey nővérek végeztek a két első helyen, de Miriam legyőzte a húgát majdnem hét dollárral. Miriam jutalma egy Biblia volt, benne hét színes kép, valamint Jézus szavai vörössel szedve. Frances egy doboz Whitman-bonbont kapott.

A díjkiosztó után Frances kinyitotta a dobozt, és megkínálta a nővérét, biztatta, vegyen, amennyit csak akar. Miriam kivette a legnagyobb darabot, és amikor beleharapott, a meggylé a ruhájára fröccsent.

– Fuj! – kiáltott fel. – Ez a te hibád, Frances! Látod, hogy nézek ki?

És gyors mozdulattal kiütötte a dobozt Frances kezéből. Az összes bonbon az iskolaudvar porába potyogott.

Az egymástól elidegenedett testvérek között zajló rivalizálás valójában egy lényegesen komolyabb versengést jelképezett, amely Elinor Caskey és az anyósa, Mary-Love között folyt. A két kislányon keresztül, torz kicsinyítésben az a szenvedély csapott össze, amely az anyjuk és a nagymamájuk kapcsolatában szikrázott. Mary-Love volt vitathatatlanul a Caskey família feje, a férje halála után foglalta el ezt a pozíciót, jó néhány évvel korábban. Elinor Dammert érkezése előtt senki nem kérdőjelezte meg a hatalmát. Ez a nő olyan céltudatos módszerekkel, amelyek felvették a versenyt Mary-Love legjobb fegyvereivel, udvaroltatni kezdett magának az asszony egyetlen fiával, Oscarral, majd nyélbe ütötte a házasságot is.

A két asszony stílusa merőben eltérő volt. Elinorból hiányzott Mary-Love hangos kivagyisága, ő fondorlatosabb módon érvényesítette az akaratát. Türelmesen kivárta a megfelelő pillanatot, minden csapása gyors, tiszta és kivétel nélkül mindig váratlan volt. Mary-Love pontosan tudta ezt, és az elmúlt néhány évben nyugtalanná vált, mintha arra számítana, hogy a következő ütés ledönti a lábáról. A menye iránt érzett ellenszenve valósággal mardosta, és már a kárára volt. Ugyanis Perdidóban az emberek beszéltek, és ez a fajta beszéd szinte sosem tett jót Mary-Love-nak. Megesik, hogy valaki nem kedveli a fia nejét – ám az aligha van rendben, hogy ezt világgá is kürtöli. Mary-Love végül kénytelen volt belátni, hogy nem harcolhat közvetlenül Elinorral. A menye megőrizte a higgadtságát, és úgy tűnt, nem arra az összecsapásra koncentrál, amelybe Mary-Love éppen nagy hévvel beleveti magát – hanem az utána következőre. Stratégiai okokból hátrébb húzódott, majd akkor villantotta meg a kardját, amikor Mary-Love már éppen ünnepelni akarta a parádés győzelmet. Mary-Love, akár egy bénult tábornok, úgy döntött, visszavonul a harctérről, de nem adja fel a háborút.

Az unokájában, Miriamben az asszony tettre kész, gátlástalan és vérszomjas kis katonára talált. Frances pedig, aki Elinort képviselte, gyönge egy ellenség volt: félszeg, tétova és fegyvertelen. A két testvér közötti összeütközés egyértelműen csak győzelmet hozhat Mary-Love-nak. Az asszony minden áldott nap felöltöztette Miriamet a legszebbik ruhájába, felhúzta rá a legcsillogóbb cipőjét, arcon csókolta, és azt suttogta:

– Nincs kegyelem…

Ám ezek a könnyű diadalok nem szolgáltak kellő elégtétellel sem Miriam, sem a nagymamája számára, ugyanis Frances egyáltalán nem harcolt. Értetlenkedve bámult, és még azt sem tudta, hogy csatatérre keveredett. Elinor, amennyiben úgy látja jónak, megtaníthatta volna a lányát a csata és a stratégia fortélyaira; de Elinor nem tett semmit. A perdidói népek úgy beszéltek a két kislányról, ahogy korábban Elinorról és Mary-Love-ról beszéltek. Arra jutottak, hogy Miriam kifejezetten modortalan és nagyképű, Frances pedig elbűvölően édes. Márpedig, ugye, ez elmond valamit a két házról, amelyben a gyerekek nevelkednek.

Elinor fegyver és felkészítés nélkül bocsátotta útjára a megbízottját, sőt még azt sem tudatta vele, hogy háború folyik, s ezzel előnyös helyzetbe hozta magát. Mary-Love kényelmetlen érzéssel rágódott azon, vajon mikor jön el a nap, amikor Elinor megindítja a végső támadást, hogy átvegye a hatalmat a Caskey-klánban. Eddig miért nem tette meg? Ha valamilyen jelre vár, akkor vajon mi lenne az? Ő maga hogyan készülhet fel az elkerülhetetlen pillanatra? És amikor a két nő összecsap, milyen áldozatokkal jár majd a véres, pusztító harc?