A fordítás a szlovák eredeti mű alapján készült:

Erik Tabery: Zuzana Čaputová. Nestratiť sa sama sebe.

N Press, s. r. o., 2024

Copyright © Zuzana Čaputová, 2025

Erik Tabery, 2025

Borítófotó © Milan Jaroš 2024

A könyvben található illusztrációkat köszönjük a fotósoknak és a képügynökségeknek!

Hungarian translation © Vályi Horváth Erika, 2025

A fordítást nyelvileg és szakmailag lektorálta

Sánta Szilárd

Köszönöm, hogy vagytok!

Eleinte visszautasítottam az ajánlatot, hogy interjúkötet, beszélgetőkönyv készüljön velem. Elvégre még mindig hivatalban vagyok,1 és ahhoz, hogy valaki képes legyen jól reflektálni az eseményekre és önmagára, kellő távolságra és megfelelő perspektívára van szükség. Amikor Erik Tabery megkeresett, volt egy begyakorolt válaszom, hogy „talán” vagy „majd később”. Mindazonáltal beszélgetéseink alkalmával remek tapasztalatokat szereztem vele kapcsolatban, és nagyszerű újságírónak tartottam. Így végül belevágtunk, és aztán már le sem álltunk. Az eredmény pedig ez a könyv lett. Elkészült, és az utolsó rész, amit írok, ez a bevezető, miközben éppen a búcsúlátogatásomra tartok Ukrajnába.

Ezzel az utazással és ezzel a könyvvel szimbolikusan lezárul életem egy rendkívüli időszaka. A kérdések olyan helyekre is elvezettek, ahová talán egyedül nem jutottam volna el. A könyv lehetővé tette számomra, hogy felidézzek számos értékes embert, eseményt és körülményt, amelyek végigkísértek utamon, és megmagyarázzak olyan dolgokat, amelyeket korábban, a történések idején még nem hozhattam nyilvánosságra. A bizalmas légkörnek köszönhetően valószínűleg a legőszintébb és legnyíltabb interjú lett, amit valaha adtam. Talán segít jobban megérteni néhány összefüggést, motivációt vagy megélést, amellyel egy magas politikai tisztséget betöltő személy szembesül, ráadásul egy ilyen válságos időszakban.

Ezért szeretnék köszönetet mondani Erik Taberynek az inspiráló beszélgetésekért. Köszönöm a családomnak, Lejkának, Emkának és Jurajnak a bizalmat, támogatást, türelmet és megértést. Köszönöm édesanyámnak, édesapámnak, testvéremnek, Danielnek, Luciának és az egész családnak. Végül, de nem utolsósorban, köszönet illeti a csapatomat, az ő találékonyságuk, szakértelmük és elkötelezettségük nélkül nem valósulhatott volna meg mindaz, amit a hivatali időm alatt elértünk. Hálás vagyok tanácsadóimnak és legközelebbi munkatársaimnak: Vlado Taliannak, Jana Kobzovának, Jarka Lajčákovának, Oľga Gyárfášovának, Michal Novotának, Noro Kurilnak, Rado Palónak, Marian Gibának, Metod Špačeknek, Martin Strižinecnek, Jožko Matejnek, Ivan Miklošnak, Lucia Popadičovának, Petra Stolarikovának, Frencien Bauernek, Veronika Gulašovának, Martin Burgernek, Peter Bátornak, Peter Kubinnak, Marián Leškónak és Roman Rothnak, valamint barátaimnak, barátnőimnek és még sok más embernek.

Köszönöm, hogy vagytok!

Ezt a könyvet ajánlom azoknak, akik átérezve, tisztelettel és másokra figyelve élik meg azt a szerepet, amit az élet rájuk osztott. Különösen ajánlom a fiatal és a fiatalos gondolkodású nőknek, legyenek bármilyen életkorúak. Hiszen én is azoknak a nőknek a nyomdokaiban járok, akik a történelemben előttem lépkedtek, és akik a járatlan utat választották. Egy ilyen út vár sokakra önök közül is, és nincs kétségem afelől, hogy sikerrel járnak.

Zuzana Čaputová

Beszélgessünk a lehető legőszintébben!

A könyv gondolata először 2020 novemberében merült fel bennem, amikor interjút készítettem Zuzana Čaputovával, Szlovákia köztársasági elnökével a cseh Respekt című hetilapnak. Az indíttatás meglepően egyszerű volt, lenyűgözött, milyen őszintén próbált válaszolni a kérdésekre, és ahogy kerülte a közhelyeket. Az is mellette szólt, hogy volt mondanivalója.

Akkor még csak bő egy éve volt az elnöki hivatalban, ezért úgy véltem, túl korai lenne még egy könyv, és valószínűleg ő sem lelkesedne érte. Ehhez az ötletemhez végül 2022 tavaszán, a brünni Nemzeti Színházban tartott beszélgetésünk után tértem vissza. Ekkor három hónap telt el az Ukrajna elleni orosz háború kitörése óta, ezért az eseményt szigorú biztonsági intézkedések övezték. A színházban biztonsági őrök rohangáltak, kutyák ellenőrizték az üléseket, robbanóanyag után kutattak, még egy kancsó vizet sem készíthettünk be az elnök asszonynak, mert arról is külön gondoskodtak, amit biztonsági őrök felügyeltek.

Megérkezett Zuzana Čaputová, kollégái, a csehországi szlovák nagykövetség képviselői és testőrei kíséretében. A nyüzsgést látva hirtelen eszembe jutott, hogy milyen magányos lehet ez a munka. Könnyű elveszni benne, engedve a kísértésnek, hogy a sok figyelmet a saját különlegességének bizonyítékaként élje meg.

Ezért is kérdeztem arról a színházban, hogy magányos-e. Az elnök asszony azt válaszolta: „Gyakran igen. Ez az ára a függetlenségemnek.” Éreztem, hogy a színházterem feszült figyelemmel hallgatott. Ezután azt mondtam, a közönséggel együtt én is szeretnék többet megtudni róla. Milyen érzés valójában államfőnek lenni? Egy könyv talán segíthet abban, hogy betekintsünk a politika kulisszái mögé.

Közel harminc éve vagyok újságíró, és minél tovább figyelem a politikát és írok róla, annál inkább érzem, hogy a nyilvánosságnak jobban kellene értenie, mi történik a döntések hátterében, hogyan intézik a közügyeket.

És nem csak a jogalkotás menetére gondolok, vagy arra, kinek milyen hatásköre van. Az elmúlt három évtizedben politikusok egész sora cserélődött le a szemem előtt: volt köztük szélhámos, voltak korrupt politikusok, de sok tisztességes, keményen dolgozó ember is, akik a legjobb tudásuk szerint próbáltak dönteni. Némelyek valóban jó dolgokat vittek véghez, mások a képességeik határaiba, a rendszer zártságába vagy a társadalom közönyébe ütköztek.

A politikusok hétköznapi emberek, akik fontos szerepet töltenek be. Nekem úgy tűnik, hogy gyakran irreális elvárásaink vannak velük szemben, hogy milyen gyorsan legyenek képesek változást elérni, miközben sokszor alacsony igényeket támasztunk azzal kapcsolatban, hogy milyen módon kellene intézniük az ügyeinket. A politika némileg eltolódott az alkudozás irányába, ahelyett, hogy egyenrangú párbeszédet jelentene a nyilvánosság és az általa megválasztott képviselők között.

Régóta szerettem volna egy könyvterjedelmű interjút készíteni valakivel, aki mindezt átélte, és képes erről beszélgetni is. Ezért gondoltam arra, hogy megszólítom Zuzana Čaputovát, Szlovákia államfőjét. Előnyt jelentett, hogy egy szomszédos ország politikusa, így könnyebb volt távolságot tartanom.

Már a kezdetekkor megállapodtunk arról, hogy a lehető legőszintébben beszélünk egymással. Ha később valamit ki kell húzni, megtesszük, de ne korlátozzuk magunkat már az elején. Egyben jeleztem, hogy ha túl sok beavatkozásra lenne szükség, akkor nem adjuk ki a könyvet. Tisztában vagyok vele, hogy egy államfő minden szavát mérlegre teszik, bármelyik hatással lehet a bel- vagy külpolitikára. Ennek ellenére úgy gondolom, nem érdemes olyan könyvet megjelentetni, amelyből hiányzik az őszinteség. Végül Čaputová elnök asszony részéről csak minimális utólagos módosítás történt.

Természetesen ennek a nyitottságnak is megvannak a határai. Azt tapasztaltam, hogy Zuzana Čaputová nyíltan beszél saját magáról, a tetteiről, a korlátairól, a kételyeiről és a hibáiról, de mások megítélésében visszafogott.

Két éven át beszélgettünk, ám rendszertelenül találkoztunk, ahogy azt az államfő hivatali programja megengedte. Arra törekedtem, hogy a fontos események után mindig a lehető leghamarabb beszéljek vele. Ilyen volt az ukrajnai látogatás, a pozsonyi Tepláreň bárnál történt kettős gyűlöletgyilkosság vagy Robert Fico kormányalakítása, mert így a leghitelesebbek és legpontosabbak a megszólalások. Ahol szükségesnek tartottam, ott pontosan megemlítem, hogy mikor zajlott a beszélgetés. A könyvben szerepel az a kérdés, hogy újraindul-e az elnökválasztáson, noha már ismerjük a választ. Úgy gondolom, a válaszig eljutó gondolati ív is érdekes.

A beszélgetések témáit én választottam ki. Miért is említem ezt? Bár egy könyv nagyobb teret enged a mélyebb beszélgetésnek, mint ez a műfaj egy magazinban vagy újságban, mégis csak a valóság egy szelete jelenik meg benne. Én állítottam össze a kérdéseket, és én rövidítettem le a válaszokat. Ha tehát valaki fennakad azon, hogy az elnök asszony miért nem beszél valami másról, az azért van, mert én szabtam meg az interjúk irányát. Az utolsó beszélgetésünkre 2024. április 26-án került sor.

Biztos vagyok benne, hogy különösen a szlovák kollégáim úgy érzik majd, többet kellett volna kérdeznem egyes hazai politikai történésekről, ügyekről, de engem jobban érdekelt az ember a politikában, mint az események kronológiája. Az, hogy milyen érzés felelősséget vállalni egy zűrzavaros társadalmi helyzetben, ahol a fiatal lányait testőr kíséri, miközben a szomszédos Ukrajnában háború dúl. És mindenekelőtt, milyen nőnek lenni egy olyan világban, amelyet még mindig a férfiak uralnak. A beszélgetést igyekeztem úgy irányítani, hogy ne csak a szlovák, hanem a cseh vagy más nemzetiségű olvasók számára is érdekes olvasmány legyen. Hogy sikerült-e, azt az olvasók döntik el. Én csak remélhetem, hogy sikerült.

Szeretnék több embernek is köszönetet mondani. Zuzana Čaputová elnök asszonynak az időért, amit rám szánt, kollégáimnak a Respekt magazinnál, Michal Ischiának, Pavel Volčíknak és Radka Fuksovának a segítségért és támogatásért, Milan Jarošnak a fényképekért és Szigeti Lászlónak az értékes megjegyzéseiért. Szeretnék köszönetet mondani továbbá Hana Vařákovának a cseh nyelvi szerkesztésért, valamint Terézia Zhaňačovának és Monika Kompaníkovának a szlovák nyelvi szerkesztésért, Vályi Horváth Erikának a magyar fordításért, és Sánta Szilárdnak a magyar szöveg nyelvi szerkesztéséért. És végül, de nem utolsósorban köszönöm a feleségemnek, Paulínának.

Ezt a könyvet kolléganőimnek és általában azoknak a nőknek ajánlom, akik jó szándékkal lépnek be a közéletbe, még akkor is, ha ott gyakran a hatalom sötét oldala vár rájuk.

Erik Tabery

A MEGVÁLASZTÁS

➤ Emlékszik arra a pillanatra, amikor megtudta, hogy ön lett az államfő?

Nagyon élesen emlékszem. A választások éjszakája volt, az eredményváróra kibérelt épület hátsó részében vártam, és a Denník N2 hírfolyamából a mobiltelefonomon felugrott a hír, hogy Zuzana Čaputová lett a Szlovák Köztársaság elnöke. Kár, hogy nem csináltam képernyőfotót, hogy lementsem a képet. Emlékszem arra, hogy nem azt éreztem, remek, megnyertem a küzdelmet az elnöki pozícióért. Sokkal inkább azonnal az elvárások és a felelősség terhét éreztem. Olyan volt az egész, hogy „hűha, ez tényleg megtörtént?!”

➤ Tony Blair volt brit miniszterelnök az emlékirataiban azt írta, hogy amikor megnyerte a parlamenti választásokat, akkor értette meg, hogy mekkora felelősséggel jár is ez. Hirtelen rászakadt a felismerés. Ön is megélt valami hasonlót?

Lehet, hogy egy kicsit hosszabban kell válaszolnom. Akkortájt egy olyan időszakon mentem keresztül, ami nagyon nehéz és kihívásokkal teli volt számomra. Nagyjából két hónapom volt a megválasztás és a hivatalba lépés, vagyis a beiktatás között. Örültem, hogy a kampány nyomása végre alábbhagyott. Amikor a kampány felpörgött, elég gusztustalan volt, nagyon személyeskedő, a hozzám közel állókat támadták, ezért jó volt, hogy véget ért.

De fokozatosan tudatosítottam a felelősséget. Elég racionális ember vagyok, dolgoztam már politikai környezetben, bár nem politikusként. Tehát nem arról volt szó, hogy teljesen új vizekre eveztem, de korábban még soha nem voltam olyan helyzetben, amelyre senki sem tud teljesen felkészíteni. Semmi sem fogható az elnöki jogkörök gyakorlásához. Hirtelen talán a szorongás lett úrrá rajtam, megéreztem a felelősség súlyát és a hivatallal járó elvárásokat is. Így teltek a hetek, és közeledett a vízválasztó nap, amikor hivatalba lépek, és ebben az időszakban történt valami, amire ki kell térnem, mert nagyon fontos része volt mindannak, ami akkoriban történt, és végigkísérte az egész megbízatásomat.

A beiktatás előtti héten, csütörtök este, elmentem a lányaimmal egy kivizsgálásra. A nagyobbik lányom rosszul lett a tornaórán, ezért felkerestünk egy neurológust, és a kisebbik lányomat is magunkkal vittem, mert neki is gyakran volt migrénje. A vizsgálat lezajlott, a nagyobbik lányom rendben volt, viszont a kisebbiknél agydaganatot diagnosztizáltak.3

➤ Nem tudtam róla, nagyon sajnálom.

Erről még mindig nehéz beszélni… Az első orvosi jelentésben a neurológus azt írta, nem tudja, meg lehet-e műteni, konzultálnia kell erről másokkal. Annyit tudtunk, hogy ez egy daganat, de azt nem, milyen típusú. Nem a lányom jelenlétében közölték velem a hírt, ezért visszatartottam a könnyeimet, próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra, de ő megérezte, hogy valami nincs rendben. Hazafelé tartottunk, bizonyos értelemben az ismeretlenbe, mert nem tudtuk, mi következik ezután. Felkészültem rá, hogy nem teszem le az elnöki esküt, és mellette maradok, ha arra lesz szükség. Nem tudtam, mi vár ránk. Óriási változás előtt álltam, és valami egészen más jött közbe.

Azért emlékszem erre, mert a hazafelé tartó úton a kocsiban Emka könnyes szemmel kérdezte tőlem: Anya, mi a baj? És én nekiveselkedtem… Nem mondtam el neki rögtön, hogy daganatot találtak, optimistán azt mondtam, hogy lesznek még további vizsgálatok. Emlékszem arra is, hogy mélyen a tenyerembe vájtam a körmömet, hogy érezzem, mert őrült belső fájdalmat éltem meg, és olyan félelem fogott el, amit nem voltam képes kifejezni.

Már másnap elmentünk a kórházba, ahol jelen voltak az onkológusok és az idegsebészek. A volt férjemmel érkeztünk. Már az teljesen kikészített, hogy reggel felhívtak, menjünk be a kórházba, mert konzíliumot tartanak, és ekkor összeomlottam. Emka az iskolában volt, én pedig még soha nem sírtam ilyen kétségbeesetten. Odaértünk, és közölték, úgy tűnik, a daganat műthető és nem befolyásol egyéb funkciót, például a látást vagy a hallást. Ugyanakkor sürgősen további vizsgálatokra van szükség. Rögtön közöltem velük, ha a lányom állapota megkívánja, hogy vele legyek, akkor nem teszem le az elnöki esküt. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy huszonnégy órában az az anya legyek, akire a lányának szüksége van, egyben államfőként is helytálljak. A beiktatásig alig egy hét volt hátra. Azt mondták, egyelőre tartsam magam a tervhez.

A további vizsgálatok megerősítették a leletet, és ekkor közölték a lányommal a hírt. Még csak tizenöt és fél éves volt, ezért érthető, hogy mélyen megrázta. Azért mesélem el mindezt ilyen részletesen, mert ez hatalmas érzelmi csapásként ért, a legérzékenyebb, pontosabban a legerősebb pontomat találta el, az egyik gyermekemet. Közölték velünk, hogy háromhavonta kell ellenőrzésre járnunk; figyelni fogják, növekszik-e a daganat, és hogyan változik. Kiderül, hogy jó- vagy rosszindulatú, hogy a lányom meghal-e vagy túléli… Mindez ráadásul abban az időszakban történt, amikor édesapám is súlyos betegséggel küzdött, és az egyik igazán közeli barátom szintén élet-halál harcát vívta egy agresszív agydaganattal, amely egy évvel később le is győzte őt. Ezek az események fontos részét képezték az elnöki hivatalban töltött életemnek. És mégis… az embernek erősnek kell maradnia. Reménykedni kell, és szembenézni azzal, amivel az élet próbára tesz.

➤ Az ilyen hírek mélyen megrázhatják az embert, teljesen kizökkenthetik. Hogyan dolgozta fel mindezt a közéleti szerepvállalása felől nézve?

Valahányszor nehézségbe ütközöm, mindig felteszem magamnak a kérdést, mit akar ez üzenni nekem. Mit adhat nekem? Rájöttem, ha ezt ajánlott küldeménynek szánták, akkor átveszem és megpróbálom megérteni. Felismertem, hogy mennyi felesleges terhet raktam magamra a felelősségtől való félelem, a funkcióval járó aggodalom miatt, mindez hirtelen eltörpült. A valódi nehézség megmutatta, hogy feleslegesen stresszeltem magam. Bizonyos értelemben ez felszabadító hatással volt rám.

Fájdalmas paradoxon volt: egy olyan érzelmi teher, amelynél nehezebbet el sem tudok képzelni, és ha akkor megtörtént volna a legrosszabb… Mégis, mindez egyfajta figyelmeztetés volt számomra, mintha egy ébresztőóra szólalt volna meg, hogy tegyem rendbe, amit lehet. Ne akadályozzanak a saját kételyeim abban, hogy tisztán lássam, merre visz az utam.

Az ember tudja, hogy mik az értékei, de abban a vészhelyzetben kibillentem az egyensúlyomból. Emlékszem a beiktatásom napjára, amikor első alkalommal kellett köztársasági elnökként beszédet tartanom az ország és a megjelent média sokasága előtt. Amikor az „Aká si mi krásna, ty rodná zem moja” (Milyen szépséges vagy, szülőföldem) Eugen Suchoň-dalra a pódiumra léptem, hogy letegyem az esküt és elmondjam a beszédemet, végignéztem a tömegen, és nyugodt voltam, csak annyit mondtam magamban: Emka. Ez volt a titkos jelszavam, amiről senki sem tudott, mert amikor elindult volna bennem az érzés, hogy „hú, mennyi ember, csak nehogy elrontsak valamit!”, akkor kimondtam a nevét, majd hirtelen minden kitisztult; tudtam, hogy mi az, ami igazán számít. Fura kettősség ez: egy nagyon nehéz élethelyzet, és mégis, abban a helyzetben felszabadított.

➤ Néztem a beiktatási beszédét, és fel sem merült bennem, hogy mi történhetett a háttérben.

Talán annak is szerepe volt ebben, hogy azt mondtam magamnak: olvasd lassabban! Persze, nem áradt bennem zenszerű nyugalom, de nem is tört rám pánik. Ez egy fontos, ünnepélyes állami szertartás volt, de a gondolataim egészen máshol jártak.

➤ Mivel ez az információ nem volt nyilvános, megoszthatta ezt valakivel, volt olyan, akivel beszélni tudott róla?

Akkoriban nagyon intenzív levelezést folytattam Tomáš Halík cseh katolikus teológussal, és ő egy érdekes párhuzamot vont. Egy pápa történetére hívta fel a figyelmemet, aki egy jelentős megbízatás előtt szintén megélt egy katartikus pillanatot, egy próbatételen ment keresztül. Olyasvalamin, ami vagy megtöri, vagy új erőre serkenti az embert. Az én párhuzamos történetem is itt kezdődött, amikor államfőként a legalapvetőbb dolgokkal foglalkoztam.

A családom támogatása nélkül mindez elképzelhetetlen lett volna. A másik lányom, Leuška, mindvégig jelen volt. Rendkívül felelősségteljes, gyakorlati dolgokban is megbízható támasz. Tréfásan mondom, hogy ő az, akire nyugodt szívvel rábíznám az állami költségvetést. Később a párom, Juraj állt mellettem, nemcsak Emkával kapcsolatban, hanem minden nehéz pillanatban feltétel nélküli támogatással és bölcs tanácsokkal, mert elképesztően művelt ember. És ott volt édesanyám is, aki nemcsak anya, de egyben a barátnőm is, valamint a bátyám és az ő családja. Azt mondják, az ember nem választhatja meg a családját, de nekem mégis olyan, mintha választottam volna. Mindannyian nagyon közel állunk egymáshoz. El sem tudom képzelni, hogyan csináltam volna ezt végig nélkülük. És nem feledkezhetem meg az orvosokról és Alexandra Kolenová professzor asszonyról sem, a gyermekonkológia vezetőjéről, akinek nemcsak szakmai felkészültsége, de emberséges hozzáállása is kivételes.

➤ És hogyan alakult később Emma állapota?

Épp szünidő volt, és próbáltuk őt lelkileg támogatni. Részt vett ebben a volt férjem is, akivel remek a kapcsolatunk, így tökéletesen együttműködtünk. Emka tartotta magát, minden rendben volt. Augusztusban azonban összeomlott, mert akkor értette meg igazán, mi történik vele. A nyári vakáció alatt elszigetelődött az osztálytársaitól, emiatt szorongani kezdett, féltette az életét. Szeptemberben újabb orvosi vizsgálat várt rá, majd háromhavonta újra és újra meg kellett ismételnünk. Mindig szorongva mentünk oda, vajon mi jön most. Minden egyes MRI-vizsgálatnál mellette álltam, fogtam a kezét, és próbáltam támogatni, akkor is, ha én magam is küzdöttem a félelemmel. Nem tudtuk, hogy növekedett-e a daganat, szükség lesz-e műtétre, és közben ott volt a sok hivatali elfoglaltság, a rengeteg találkozó.

Nagyon korán meghívót kaptam olyan fontos országokba, mint Franciaország és Németország, így júliusban egyik esemény követte a másikat. Minden új volt számomra. Emlékszem, hogy az egyik ország államfőjétől a miniszterelnökhöz tartottam épp, és közben Emkát biztattam, hogy ne féljen, minden rendben lesz. Rosszul volt, fájt a feje, gyengének érezte magát, és én igyekeztem segíteni neki, hogy meg tudjon küzdeni a félelemmel. Nagyon fiatal volt még ahhoz, hogy ilyen létkérdésekkel szembesüljön.

A háromhavonta zajló vizsgálatok eredményei végül tavaly egy fontos ponthoz értek: a daganat nem változott, nem zsugorodott, de nem is nőtt. Ez jó hír volt. És most először, az utolsó mérésnél4 egy évvel későbbre kaptuk a következő időpontot. Októberben megyünk legközelebb.

Emka számára ez rendkívül megterhelő helyzet. Ráadásul, mivel az én lányom, megalázó szóbeli támadások is érik. Mindig is érzékeny, érett személyiség volt, már azelőtt is, hogy mindez megtörtént vele. A Cseh Rádió egyik műsorában megkérdezték tőlem, hogy számomra ki az igazi hős. Azonnal ő jutott eszembe. Akkor persze általánosabban válaszoltam: minden olyan ember, aki hősiesen meg tud birkózni egy súlyos teherrel, amit az élettől kap. Akkoriban egy nehéz, két tannyelvű középiskolába járt, mindemellett el kellett viselnie egy gyűlöletkampányt is, és ennek ellenére ő mindent beleadott.

➤ Amikor már a kezdetekkor egyszerre ennyi mindennel kell foglalkoznia, van-e rögtön egy olyan csapat, amelyiknek őszintén elmondhatja, hogy min megy keresztül?

A közvetlen környezetem tudott róla, nem is lehetett volna titkolni. Veronika Gulášová, a személyi titkárom végig velem volt a kampány során. A csapatomban dolgozó lányok, akik korban a lányaim és köztem állnak, a barátnőim lettek. Ők és a legközelebbi munkatársaim is tudták, min megyek keresztül. A beiktatás előtt nagyon feszes volt az időbeosztásunk, és hirtelen eltűntem egy napra, mert a gyermekonkológiára kellett mennünk. Ezt nem lehetett eltitkolni. A munkatársaim azt mondták, nincs okom arra, hogy visszalépjek az elnöki tisztségtől. És igazuk volt. Teljesen más lett volna a helyzet, ha Emka kórházba kerül.

Zuzana Čaputová a beiktatásra tart 2019. június 15-én. A háttérben a lányai.

TARTALOM

Köszönöm, hogy vagytok!

Beszélgessünk a lehető legőszintébben!

A megválasztás

Politikusnő születik

Belevágok

Ján Kuciak és Martina Kušnírová meggyilkolása

Kezdetek az elnöki hivatalban

Magánélet

Nők a politikában

Gyilkosság a Tepláreň bárban

A gyűlölet tárgya

Háború Ukrajnában

A csehek

Államfők és a történelmi sérelmek

Szlovákia a 2023-as parlamenti választás előtt

Elmélkedések az elnökjelöltségről

Nem indul újra

Robert Fico újra hatalomra kerül

Tárgyalások Robert Ficóval

Az állam destrukciója

Pellegrini az új államfő

A remény keresése

Számvetés és csodavárás

Jegyzetek

Képek jegyzéke

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Kézirat-előkészítő Füredi Erzsébet

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 284 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Montserrat – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License