André Aciman

Kivonulás
Egyiptomból

André Aciman

Kivonulás
Egyiptomból

– memoár –

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA SZIGETHY-MALLÁSZ RITA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

André Aciman: Out of Egypt

Copyright © 1994 by André Aciman

All rights reserved.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 293 147 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Bedecs László

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Hálámat szeretném kifejezni Neal Kozodoynak felbecsülhetetlen segítségéért,
odaadásáért és a rám szánt idejéért; Sara Bershtelnek,
akinek ezt a könyvet köszönhetem; és feleségemnek,
Susannak, akinek mindenért hálával tartozom.

Alexandernek, Michaelnek és Philipnek,

Henrinak és Régine-nek,

Alainnek és Carole-nak,

valamint Pierának

1. Katona, kufár, kétszínű, kém

– Nem akárkik vagyunk, ugyebár. Siamo o non siamo? – vagánykodott Vili unokanagybátyám, amikor azon a nyári késő délutánon végre kettesben telepedhettünk le a terjedelmes surrey-i birtokára néző kertben. – Nézd csak! – mutatott a hatalmas zöld térségre. – Hát nem pompás? – kérdezte büszkén, mintha ő találta volna fel a spanyolviaszt. – Így napnyugta előtt, a délutáni teázást követő percekben valahogy mindig rám tör ez a teljességérzés, már-már a boldogság. Tudod, mindenem megvan, amit valaha akartam. Nem is rossz ez egy nyolcvanas fickónak, ugye? – vonásairól gőgös önelégültség sugárzott.

Alexandriáról próbáltam vele beszélni, az eltűnt időkről, eltűnt világokról, a végről, ahogy eljött az is, Monsieur Costáról és Montefeltróról és Aldo Kohnról, Lottéról és Flora néniről, a most már olyan távolinak tűnő életekről. De félbeszakított, és lekicsinylő mozdulatot tett a kezével, mintha valami kellemetlen szagot hessegetne el.

– Marhaság. Én a jelenben élek – mondta, és szinte úgy tűnt, felbosszantja a nosztalgiázásom. – Siamo o non siamo? – kérdezte, miközben felállt kinyújtóztatni a tagjait, majd az aznap este felbukkanó első bagoly felé mutatott.

Hogy akárkik vagyunk-e vagy sem, nem derült ki, ám családunk valamennyi tagjának, beleértve az olaszul egy kukkot sem beszélőket is, ez a homályos kifejezés máig azt a büszkén masírozó, vakmerő, rendíthetetlenül handabandázó katonát juttatja eszébe, aki a Nagy Háború idején kikászálódott az egyik olasz lövészárokból, majd puskáját két kézre fogva elbújt a fák közt, és minden bizonnyal az utolsó emberig lemészárolta volna a teljes Osztrák–Magyar Monarchiát, ha időközben ki nem fogy a tölténye. Annak a kiképző őrmesternek a szájhős önteltsége volt ebben a kifejezésben, aki kötelességének érzi naponta megpiszkálni a rábízott puhányokat. Mintha azt mondaná: „Tökösek vagyunk, ugyebár. Nekifeszülünk, és ugyebár csináljuk. Mert vagyunk valakik, ugyebár.” Vili bácsikám így űzte el saját félelmeit, romeltakarítás után pedig rendszerint győzelmet hirdetve rázta le magáról a kudarcokat. Örökké így hurrogta le a sorsot, majd alkudozott vele tovább, a végén pedig minden sikert saját érdemének tekintett, beleértve azokat az eseteket is, amikor a legszerencsétlenebb húzásai valamilyen előre nem látott okból zseniálisnak bizonyultak. Összetévesztette a mértéktelen szerencsét a bölcs előrelátással, amit pedig bátorságnak hitt, alig volt több egy utcagyerek leleményességénél. Vili bácsinak volt vér a pucájában. Ezt jól tudta ő is, és előszeretettel kérkedett vele.

Az 1917-es caporettói csatában elszenvedett, megsemmisítő olasz vereségre például rá se hederített, mindvégig büszke volt olasz katonamúltjára, a mellét kidüllesztve emlegette, mégpedig azzal az élénk firenzei hanglejtéssel, amit annak idején a konstantinápolyi jezsuita iskolákban szedett össze. A tizenkilencedik század vége felé, Törökországban született zsidó fiatalemberek többségéhez hasonlóan ő is tagadott az oszmán kultúrához fűződő bárminemű kapcsolatot, inkább nyugat felé kacsingatott, vagyis pontosan oly módon vált olasszá, ahogy akkoriban a legtöbb török zsidó: livornói származásúnak kiáltotta ki magát. Ebben a Pisa melletti kikötővárosban telepedtek le ugyanis a Spanyolországból menekülő zsidók a XVI. század folyamán. A bácsinak sikerült is előásnia Livornóban egy Pardo-Roques nevet viselő, tehát spanyol származású távoli rokont – merthogy Vili bácsi maga is félig Pardo-Roques volt –, így aztán nemcsak ő, de az összes, akkor még Törökországban élő „unokatestvére” is olasszá vált. Természetesen később mindnyájan elkötelezett nacionalisták és monarchisták lettek.

Amikor Vili bácsi füle hallatára egy alexandriai görög kijelentette, hogy az olasz hadsereg nem épp a hősiességéről híres, a bácsi azon nyomban kihívta párbajra, főleg miután az illető arra is emlékeztette nagybátyámat, hogy mindenféle csingilingi olasz kitüntetései ellenére sem egyéb török szélhámosnál, aki ráadásul még zsidó is. Vili bácsi igencsak feldühödött, no nem azon, hogy leszólták a zsidóságáért, hiszen ezt ő maga is megtette volna, hanem azon, hogy az orra alá dörgölték, sok zsidó milyen kétes módszerekkel vált akkoriban olasszá. A párbajsegédek által kijelölt fegyverek viszont olyan ósdik voltak, hogy a feleknek fogalmuk sem volt, hogyan kell bánni velük. Így aztán senki sem sérült meg, a felek kibékültek, egyikük még nevetgélt is, majd az újkeletű barátság megpecsételése érdekében Vili bácsi ajánlott egy kis csendes, tengerre néző éttermet, ahol a napsütéses alexandriai júniusban hosszú évek óta a legbőségesebb vacsorájukat költötték el valamennyien. Amikor a fizetésre került a sor, mind a görög, mind az olasz fél maga akarta állni a cechet, és talán örökké tartott volna ez a kedélyes kötélhúzás, az öröm és a megtiszteltetés kölcsönös bizonygatása, ha Vili bácsi, akár valami bűvész, a trükkök után nem folyamodik valódi mágiához, és nem kapja elő kedvenc szavajárásának ide illő változatát:

– Úriember lennék, ugyebár.

A görög pedig, merthogy kettejük közül ő volt az engedékenyebb, erre már megadta magát.

Vili bácsi tudta, hogyan keltse másokban azt a megfoghatatlan, mégis félreérthetetlen benyomást, hogy neki származása van – mégpedig oly ősi és előkelő, amely túlmutat a születés, a nemzetiség vagy a vallási hovatartozás csip-csup kategóriáin. Ha pedig el tudta hitetni a származását, velejárt a vagyonosságé is – noha mindig olyan homályos utalások kíséretében, hogy ez a vagyon sajnálatos módon nem hozzáférhető, mert például földekben fekszik, ráadásul külhoni földekben, bár a valóságban soha egyetlen családtagunknak sem volt több földje néhány virágcserépnyinél. Vili bácsinak azonban hitelt szerzett a származás. És végeredményben ez volt számára a legfontosabb, hiszen családunk valamennyi férfi tagjához hasonlóan ő is így szerzett és vesztett el vagyonokat, vagy épp így házasodott: hitelre.

Vili bácsi a jó származását amúgy vitathatatlannak tartotta, na, nem azért, mert csakugyan volt ilyesmije, nem is azért, mert úgy tett, mintha lenne, és nem is azért, mert a lecsúszott arisztokraták hanyag eleganciájával vágyakozott utána. Hanem egyszerűen azért, mert meg volt róla győződve, hogy ő „jobb családból való”. A tehetős emberekre jellemző, tiszteletet parancsoló modora volt, és az a fajta kelletlen mosolya, amely a vele egyenrangúak társaságában mindig nyomban megenyhül. Úriasan takarékoskodott, politizált és mulatott, a rossz modort kevésbé szenvedhette a rossz ízlésnél, a rossz ízlést a kegyetlenségnél, az étkezési etikett be nem tartását az egészségtelen étkezésnél. Legfőképpen pedig azoktól az általa csak „atavizmusnak” nevezett viselkedésektől irtózott, amelyek rendre lebuktatták a zsidókat, főképp, ha éppen gójnak akartak látszani. Előszeretettel köszörülte a nyelvét az összes, jellegzetesen zsidó kinézetű rokonán és ismerősén, nem mintha ő maga másként nézett volna ki, vagy ne állhatta volna a zsidókat, csak tudta, mennyire kevéssé állhatják őket mások. A magukfajta zsidók miatt utálják a magunkfajtákat is. Valahányszor hithű, hagyományaikat büszkén ápoló zsidó társai rendreutasították, Vili szájából úgy pattant ki ez a válasz, mint valami negyven éve folyvást odabent csócsált cseresznyemag.

– Mire vágnak úgy fel? Kufárok vagyunk mindnyájan, ugyebár.

És csakugyan, Vili bácsi a kufárkodáshoz értett a legjobban. Még a fasizmussal is kufárkodott a briteknél Egyiptomban, később pedig az olaszok nevében Európa-szerte. Legalább akkora rajongója volt a Ducénak, mint a pápának. A németországi Hitlerjugendnek tartott éves szónoklata egyfelől elsöprő siker, másfelől rettenetes családi viszályok forrása volt.

– Ti csak ne üssétek bele az orrotokat, tudom én, mit csinálok – mondogatta mindig.

Amikor évek múltán a britek Alexandria olasz származású felnőtt férfilakosságának összefogdosásával kezdtek fenyegetődzni, Vili bácsi hirtelen a fiókjai mélyére nyúlt, és lázasan gyűjtögetni kezdte a Konstantinápolyi Rabbinátus mindenféle régi igazolásait, ezzel bizonygatva az Alexandriai Brit Konzulátuson dolgozó barátainak, hogy olasz zsidóként ő aztán a legkevésbé sem fenyegeti a brit érdekeket. Ne kémkedjen nekik esetleg az olaszoknál? A briteknek persze több se kellett.

Vili bácsi oly csodásan bevált, hogy a háború után György-kori birtokot adományoztak neki Surrey-ben, ahol úrias szegénységben élhette le élete hátralévő napjait dr. H. M. Spingarn álnév alatt. Az eredeti Herbert Michael Spingarn angol volt, akivel Vili bácsi gyermekként találkozott Konstantinápolyban, és akinek hatására két életre szóló szenvedély ébredt benne: a levanteiekre jellemző vágy utánozni, sőt felülmúlni mindent, ami brit, és az oszmán megvetés mindenfajta britség iránt. A szembeszökően zsidó nevét angolszászra cserélő Vili bácsikám félig leplezett szégyenkezéssel grimaszolt, amikor kifejtettem neki, hogy az a bizonyos másik Spingarn maga is zsidó volt.

– Igen, mintha rémlene erről valami – mondta tétován. – Ott vagyunk mindenhol, ugyebár. Ha jobban megkapargatjuk, végül mindenkiről kiderül, hogy zsidó – élcelődött a nyolcvanas török-olasz-anglofil-felkapaszkodott-fasiszta-zsidó, aki török fezekkel kezdte kufárkarrierjét Bécsben és Berlinben, és a megbukott Fárúk egyiptomi király vagyonának egyedüli árverezőjeként fejezte be.

– Egyiptom Sotheby’se, azaz elsőszámú műkereskedője lettem, de akkor is csak kufár maradtam – tette hozzá a székében hátradőlve, miközben figyeltük, hogyan szállnak le a madarak arra a sötét, pangó víztömegre, amely egykor alighanem csodás tó lehetett. – Attól még derék népség a zsidó – mondta Vili bácsi tört angolsággal, tartózkodó leereszkedést tettetve, ami azonban szemlátomást olyan szándékoltan felszínes és nyilvánvalóan értelmetlen volt, mintha arra utalna, hogy valahányszor hitsorsosai kerülnek szóba, ő mindig az ellenkezőjét mondja annak, amit valójában gondol. Az efféle dicséret után rendszerint nyomban becsmérelni kezdte a nagyszerű, mégis „csirkefogó zsidókat”, hogy ezt követően ismét hangnemet váltson.

– Einstein, Schnabel, Freud meg Disraeli ugyebár – szónokolt felcsillanó szemmel, és közben elnyomott egy mosolyt. – Nem akárkik, ugyebár.

Egyiptomot – ahová családja 1905-ben költözött át Konstantinápolyból – leendő kadétként hagyta el, tettvágytól égve, lelkesen csillogó tekintettel. Németországban tanult, szolgált a porosz hadseregben, majd átállt az olaszokhoz, amikor azok 1915-ben beszálltak a háborúba, Caporetto után tolmácsként húzta ki a háború végéig Cipruson, majd pedig a leszerelését követően négy évvel, húszas évei második felében, jólfésült szépfiúként tért vissza Egyiptomba, és szemtelenül vonzó megjelenése arról árulkodott, hogy jó pár kétes üzlet és könyörtelen ostrom állhat már a háta mögött a nemek nagy harcában. Hódításaitól lenyűgözött nővérei egyértelműen férfiasnak tartották, és ezt csak tovább hangsúlyozta a csibészesen félrecsapott fedora kalap, az öccsük hangjából kicsengő türelmetlen „Gyere, gyere már”, és az a fölényes fesztelenség, ahogy kivette az ember kezéből a kibontásra szánt pezsgősüveget, „Hagyd, majd én”, sosem tolakodóan, csak éppenhogy jelezve: sok, nagyon sok múlik ezen. Harcolt mindenfajta háborúban, mindenfajta oldalon, mindenfajta fegyverrel. Tökéletes céllövő, figyelemre méltó sportoló, agyafúrt üzletember és fékezhetetlen nőcsábász – igen, Vili bácsi határozottan férfias volt.

– Nem akárkik vagyunk, ugyebár – kérkedett egy-egy sikeres hódítás vagy tőzsdei bombaüzlet után, reménytelennek tetsző maláriarohamból hirtelen felépülve, vagy akkor, ha átlátott egy-egy nő fondorkodásain, leütött egy-egy aszfaltbetyárt, netán egyszerűen csak meg akarta mutatni a világnak, hogy vele bizony nem lehet kukoricázni. Szavai ilyenkor azt jelentették: „Megmutattam nekik, ugyebár.” Ugyanezt mondta, ha sikerült tető alá hoznia egy-egy bonyodalmasabb üzletet: „Megmondtam, ugyebár, előre, hogy térden csúszva könyörögnek majd az ajánlatomért?” Vagy ha rács mögé küldte valamelyik zsarolóját: „Megmondtam előre, ugyebár, hogy engem ne nézzen madárnak?” Amikor pedig imádott nővére, Marta néni kétségbeesett zokogással közölte, hogy újabb vőlegényjelölt hagyta faképnél, Vili bácsi szavajárásának értelme a következő volt: „Ezt bármilyen valamire való férfi sejtette volna. Szóltam előre, ugyebár.” Majd, mintegy azt sugallva, hogy nővérét ennél azért keményebb fából faragták, az ölébe ültette Marta nénit, mindkét kezét megfogva gyengéden ringatni kezdte, és egyre azt bizonygatta, hamarabb túlesik majd ezen a megrázkódtatáson, mint gondolná, hiszen a szerelmi bánat már csak ilyen, és különben is: nem akárkik vagyunk, ugyebár.

Később rendszerint rózsát is vett neki ilyen alkalmakkor, vigasztalgatta néhány óráig, talán néhány napig is. Marta nénit azonban nem volt mindig könnyű jobb belátásra bírni, így néha alighogy nővérét magára hagyva Vili bácsi a dolgozószobája felé vette az irányt, a lakás túlvégén ismét felhangzott a kétségbeesett sipítozás:

– Ugyan ki vesz majd el engem? Kicsoda? – kérdezgette a nővéreitől Marta néni, és zokogva fújta bele az orrát az első keze ügyébe akadó textildarabba. – Ki venne el ennyi idősen, hát mondd meg, kicsoda? Kicsoda? – sikítozta Vili bácsi dolgozószobája felé menet.

– Valaki el fog venni, figyeld csak meg – felelte rendszerint a bácsikám.

– Dehogyis! Senki! – erősködött ilyenkor a nővére. – Hát nem látod, miért? Nem látod, milyen csúnya vagyok? Még én is tudom magamról!

– Nem vagy csúnya.

– Mondd csak meg az igazat: csúnya vagyok!

– Talán nem vagy a leggyönyörűbb…

– A kutya se fordulna meg utánam az utcán!

– Marta, neked majd az otthonodban kell érvényesülnöd, nem az utcán!

– Szóval te se érted! Csak kiforgatod itt a szavaim, hogy a végén már komplett idiótának tűnjek! – Marta néni hangja emelkedni kezdett.

– Nézd, ha ragaszkodsz hozzá, hogy ezt mondjam, akkor tessék: csúnya vagy.

– Senki sem érti, senki!

Ilyenkor ismét elvitorlázott, mint valami kornyadt kísértet, akit, bár megnyugvás reményében tért vissza az élők közé, folyton csak elhessegettek.

Marta néni crise de mariage-ai, ahogy a család nevezte őket, általában néhány óráig tartottak. Utána rendszerint hasogató fejfájás tört rá a nénire, így már kora délután aludni ment, és elő se bújt másnap reggelig, noha a vihar akkorra se csillapodott le feltétlenül, hiszen Marta néni az ágyból kipattanva nyomban a szemét kezdte mutogatni mindenkinek, aki csak az útjába akadt.

– Püffedt – mondta ilyenkor. – Hát nem püffedt? Nézz csak ide! Nézd meg jól! – erősködött, kis híján kiszúrva önnön szemét mutogatás közben.

– Semmi baja – felelte erre a kérdezett.

– Hazudsz. Még érzem is, mennyire püffedt. Most mindenki látni fogja, hogy sírtam utána! És el is mondják neki, tudom. Micsoda szégyen, ó, micsoda szégyen! – Reszkető hangja végleg elcsuklott, szeméből ismét ömleni kezdtek a könnyek.

A nap hátralévő részében az anyja, három leány- és öt fiútestvére, sógorai és sógornői felváltva néztek be Marta szobájába, kezükben egy-egy kis tálka jégdarabbal, Marta pedig szemén saját találmányú borogatásával feküdt odabent a sötétben.

– Mennyire szenvedek! Ó, ha tudnátok, mennyire szenvedek! – nyögdécselte ilyenkor pontosan ugyanazokkal a szavakkal, amelyeket jó ötven évvel később magam is hallottam tőle abban a párizsi rákkórházban, ahol éppen haldokolt.

Odakint a zsúfolt nappaliban a testvérei között ücsörgő Vili bácsi végül nem türtőztethette tovább magát.

– Ami sok, az sok! Martának már nagyon kellene egy jó nagy… nos, mindnyájan tudjuk; mi kellene neki.

– Ne légy ilyen közönséges, pont most! – szakította félbe Clara nővére, képtelen lévén elfojtani kuncogását, miközben vászna előtt állva újabb portrét festett az őszülő Tolsztojról.

– Tessék – vágott vissza Vili bácsi –, lehet, hogy nem tetszik az igazság, de attól még mindenki egyetért velem – folytatta hangjában egyre növekvő bosszúsággal. – Telnek az évek, és ez a szerencsétlen lány még mindig nem látott alsógatyát belülről.

Isaac bátyjukból erre kitört a nevetés.

– Most komolyan, el tudod képzelni bárkivel is?

– Ami sok, az sok! – csattant fel az anyjuk, a hetven felé járó mátriárka. – Találnunk kell neki egy derék zsidó fiút. Gazdagot, szegényt, mindegy.

– De kicsodát? Kit, kit, mondd már meg, hogy kit? – vágott közbe Marta néni, aki a mosdóba menet épp elcsípte az eszmecsere legvégét. – Reménytelen. Teljesen reménytelen. Minek hoztatok át Egyiptomba? – kérdezte nővére, Esther felé fordulva. – Örökké izzadok ebben a fülledt forróságban, a férfiak pedig rémesek.

Vili bácsi ekkor felállt, és Marta csípőjét átkarolva ezt mondta:

– Nyugodj meg, Marta, és ne aggódj. Találunk neked valakit. Megígérem, bízd csak ide!

– Mindig ezt mondod, mindig, de sose gondolod komolyan. És egyébként is, ugyan kit ismerünk mi itt?

Vili bácsi csak erre a végszóra várt. Le is csapott rá olyan megjátszott közönnyel, mintha szinte kényszerítették volna kimondani, ami úgyis a nyelvén volt. Jól ismert szavai ez esetben azt jelentették: kinek lehet kétsége a mi kitűnő összeköttetéseink felől?

Burkolt célzás volt ez Isaac bácsira, aki a Torinói Egyetem hallgatójaként annak idején közeli barátságot kötött egy bizonyos Fuád nevű diáktársával, Egyiptom későbbi királyával. Mindketten beszéltek törökül, olaszul, németül és valamennyire albánul is, ezekből sajátos, trágárságoktól és sikamlós kétértelműségektől hemzsegő keveréknyelvet hoztak létre maguk között, amit olbánémetöröknek neveztek el, és még öreg korukban is előszeretettel beszéltek. És mivel Isaac bácsi élete minden reménységét e halhatatlan barátságba vetette, szülei és testvérei végül az ő győzködésére döntöttek úgy, hogy mindenüket eladva átköltöznek Konstantinápolyból Alexandriába.

Vili bácsi szívesen hencegett azzal, hogy a bátyja – és így járulékosan ő maga is – „megfogta” a királyt.

– A király a mellényzsebben van – mondogatta élénken mutogatva saját mellényzsebe felé, amelyből sosem hiányozhatott a királyi pecsét mintájával ellátott ezüst cigarettatárca. Végtére is a király mutatta be Isaacot annak az embernek, aki később oly jelentős szerephez jutott nővére életében.

Az akkoriban már negyven felé járó Marta nénit végül ehhez az emberhez adták hozzá; gazdag sváb zsidóhoz, akit a családunk csak „a Svábnak” nevezett – valójában Aldo Kohnnak hívták –, és a napjait többnyire golfozással, az éjszakáit meg bridzseléssel töltötte, a kettő között pedig török cigarettákat szívott, amelyeknek hüvelyére aranyozott betűkkel volt rányomtatva a neve és a családi címere. Kopaszodó, testes férfi volt, akit Marta tíz évvel korábban egyszer már kikosarazott, ám aki elszántan megkérte ismét, mi több, ezúttal hozomány nélkül is feleségül vette, és ez mindenkinek nagyon megfelelt. Az egyik családi összejövetel alkalmával szándékosan kettesben hagyták egy időre a leendő jegyeseket, és mielőtt Marta ráeszmélhetett volna, mire is készül a Sváb, vagy akár csak ideje lett volna elhúzódni tőle, a férfi megragadta a csuklóját, és pazar karkötőt csattintott rá, a karkötő hátuljába pedig a családi ékszerész a M’appari szót gravírozta, utalásként Lyonel „Lány, ó lány, ó ifjú lány” kezdetű áriájára Flotow Márta című operájából. Mindettől Marta néni olyan zavarba jött, hogy öntudatlanul elsírta magát, ezen meghatódva pedig a Sváb is bőgni kezdett, majd szipogva könyörgött a néninek:

– Ne mondj nemet, ne mondj nemet!

Létre jött hát az egyezség, és hamarosan mindenki szokatlanul derült, csendes ragyogást vélt felfedezni Marta néni rózsás ábrázatán.

– Kipurcantja szegény pasast ezzel a tempóval – vihorásztak a fivérei.

Jólöltözött, mégis halk szavú férfi volt a Sváb, annak idején ógörög és római irodalmat tanult, félszegsége pedig a családi gúnyolódások örökös céltáblájává tette. Elkényeztetett, ostoba fráternek tűnt, igazi puhánynak, többek szerint azon a téren is. A fivérek rajta tartották a szemüket. A Svábot azonban nem ejtették a fejére. Noha életében egyetlen napot sem dolgozott, hamar kiderült róla, hogy annak idején cukorkereskedelemből mindössze két év leforgása alatt megtriplázta családja vagyonát. Mihelyt Vili bácsi ráeszmélt, hogy esetlen, nyavalygós, sörhasú sógora valójában „mekkora játékos”, nyomban fel is vázolta neki néhány kockázatmentes vállalkozás tervét. A Sváb azonban, aki önnön pénzügyi sikereit inkább a szerencsének, semmint a hozzáértésnek tulajdonította, nem szívesen fektetett volna részvényekbe, mondván, egyáltalán nem ért a tőzsdéhez. Ő csak a cukorhoz ért, esetleg még a lovakhoz.

– Érteni? – felelte erre Vili bácsi. – Minek is neked érteni a tőzsdéhez? Arra itt vagyok én.

Végül is már rokonok voltak, ugyebár.

A Sváb még hetekig tűrte sógora piszkálódását, de egy napon elege lett. Igen stílszerűen vágott vissza: Vili bácsi kedvenc szavajárását vette kölcsön, és lándzsaként forgatta meg körülötte, jelezvén, hogy ő maga, a Sváb, akit az emberek többsége Aldo Kohnnak, sőt Kohn Pasának nevez, sem most jött le a falvédőről. Vili bácsi megsemmisült. Nem csupán – saját szavaival élve – fájlalta sógora bizalmatlanságát, de elviselhetetlenül bosszantónak is érezte, hogy épp a saját fegyverével győzték le. Alantas, sportszerűtlen húzás volt, az askenázi kétszínűség újabb példája. Vili bácsi onnantól alig beszélt a sógorával.

1930-ban kivételt tett, akkorra ugyanis világossá vált, hogy a család nem remélhet túl sokat a húszas évek gazdasági fellendülésétől. Ekkortájt vetette fel Vili bácsi, hogy újra költözniük kéne. Amerikába? Ott már így is túl sok a zsidó. Angliába? Túlságosan karótnyeltek. Ausztráliába? Túlságosan elmaradottak. Kanadába? Ott túl hideg van. Dél-Afrikába? Túl messze van. Végül arra jutottak, Japán épp megfelelő távlatokat kínál mindazoknak, akik úgy vélik, vándorkereskedőként és hivatásos szélhámosként játszott fennkölt, ezredéves szerepük révén jogot formálhatnak a vagyonszerzésre.

A japánoknak három előnyük is volt: szorgalmasak, szívesen tanulnak és versenyeznek, és talán sosem láttak még zsidót. A fivérek választása olyan városra esett, amelynek neve, noha korábban sosem hallották, valahogy megnyugtatóan olaszosan hangzott: Nagaszaki.

– Tükröket és csecsebecséket is árultok majd? – tudakolta a Sváb.

– Nem. Csak autókat. Olasz luxusautót.

– Milyet?

– Isotta Fraschinit.

– Kereskedtél már autóval? – kérdezte a Sváb. Amikor csak tehette, szívesen kakaskodott a vele szemben összezáró sógorokkal.

– Nem, autóval még nem. De adtam már el minden mást. Szőnyeget. Részvényt. Régiséget. Aranyat. Na és persze befektetőknek reményt, araboknak homokot. Meg amit akarsz. Egyébként is, mit számít ez? – kérdezte ingerülten Vili. – Szőnyeg, autó, ezüst, arany, nővérek, húgok, egykutya, eladok én bármit – hetvenkedett.

Az Isotta Fraschini-s történet kezdetén hirtelen az egész család az autómárka Közel-Keletre és Japánba irányuló forgalmazásába kezdett fektetni. Az öt fivér japántanárt fogadott, hétfő és csütörtök délutánonként mindnyájan – az ötven fölötti, vállalkozásuk sikerében igencsak kételkedő, korelnök Nessimtől kezdve a nála húsz évvel fiatalabb Vili bácsiig, a terv értelmi szerzőjéig – ott ültek az ebédlőben, és rajzolgatták füzeteik lapjaira a leginkább elkenődött tintapacákhoz hasonló jeleket.

– Szegény fiúk! – súgta Marta néni Esther nővérének, valahányszor bekukkantott a sötét, faburkolatú helyiségbe, ahová a teát szolgálták fel a nebulóknak. – Még arabul se tanultak meg rendesen, most meg ezek az átkozott új hangok!

Mindenki rémüldözött.

– Nyers hal és rizs minden áldott nap? Mind meghalunk szorulásban. Mi jöhet még ezután? – hangzott Clara néni egyetlen hozzáfűznivalója. Nem lesz ám idő festegetni, figyelmeztették a többiek. Be kell majd segítenie az üzletbe.

– Tolsztoj-portrékon kívül egyébként se festettél semmit. Ideje változtatni – jegyezte meg Isaac bácsi.

Aggódott az anyjuk is.

– Rossz lóra tettünk. Ahogy mindig. Ég óvjon bennünket!

A Svábtól, bosszúból, egyetlen családtag sem kért a vállalkozásra egy fillért sem. Büntetésként végignézheti majd, amint a többiek mesés vagyont szereznek, és akkor egyszer s mindenkorra megjegyezheti majd, hogy mi nem akárkik vagyunk, ugyebár.

Két évvel később mégis megkörnyékezte őt Marta, a felesége, járulna hozzá valamicskével a cég közvetlen költségeihez. A Sváb, aki a szerencsejátékon kívül nemigen szeretett immateriális javakba fektetni, végül hajlandó volt autót venni a cégtől, igaz, nyomott áron. Hamarosan kiderült, hogy az újonnan alapított Isotta Fraschini Ázsia–Afrika Társaság az öt testvérnek beszerzett egy-egy darabon kívül mindössze két autót adott el. Három év múltán, amikor az üzlet végleges bukásával a bemutató darabok is visszakerültek Olaszországba, Egyiptomban mindössze két ember járt Isotta Fraschinivel: a Sváb és Fuád király.

Az Isotta Fraschini fiaskó anyagilag jó egy évtizeddel visszavetette a családot. A látszatra persze azután is ügyeltek, a család tagjai gyakran voltak láthatók vasárnaponként a királyi kertben, gyakran szálltak ki sofőrjük mögül, és léptek be az exkluzív Sporting Clubba, noha valójában egyetlen fityingjük sem volt. Túlságosan hiúak voltak a vereségük beismeréséhez, ahhoz azonban nagyon is körültekintőek, hogy hitelezőik helyett csak azokat a kevésbé ismert barátokat és rokonokat zaklassák újabb és újabb kölcsönökért, akiknek a titoktartásában megbízhattak. Felkeresték például Albert sógorukat, az egykor jómódú cigarettagyárost, aki annak idején minden törökországi vagyonát hátrahagyva költözött utánuk Egyiptomba. Ő végül kötélnek állt, igaz, vonakodva és csak a feleségével, Estherrel folytatott rettenetes veszekedések után, merthogy Esther a nővéréhez, Martához hasonlóan szentül meg volt győződve arról, hogy a vér köteléke erősebb a házasságénál.

Albertnek jó oka volt a bizalmatlanságra sógoraival szemben, nem csoda, hogy nem akart segíteni nekik. Az ő ígérgetéseik hatására számolta fel ugyanis meggondolatlanul és végérvényesen törökországi cigarettaérdekeltségeit 1932-ben, és költözött családostul Egyiptomba abban a reményben, hogy egyrészt a sógorok beveszik közös üzletükbe, másrészt megkímélheti tizennyolc éves fiát, Henrit a török katonaélet borzalmaitól. Alexandriába érve azonban a sógorok nyomban közölték vele, hogy eszük ágában sincs az Isotta Fraschini üzlet közelébe engedni. Jobb ötlet híján a csalódott egykori nikotinkufár fogta Törökországból átcsempészett vagyonát, és La Petite Corniche néven kis biliárdszalont nyitott belőle az alexandriaiak által csak Corniche-nak, azaz párkánynak hívott, csaknem tíz kilométer hosszú tengerparti út mellett.

A sógorok korábbi húzását viszont sosem bocsátotta meg.

– Gyere csak, majd mi segítünk – idézte gúnyosan feleségének, hogyan csábítgatták örökösen az asszony bátyjai. – Ezt adunk majd, azt adunk majd. Aztán meg semmi! Az őseim még olyan befolyásosak voltak, hogy szultánok generációi küldték rájuk a merénylőket, mostanra meg… maradt a biliárd – morogta reggelente, míg a konyhaajtóban állva várta a sajtos és spenótos táskákat, amiket az asszony minden hajnalban megsütött. Jól fogytak, szerették az ánizslikőrjük mellé valami kis harapnivalóra is vágyó biliárdozók.

Ha saját anyagi körülményeinek drasztikus romlása nem lett volna elég, Alberttől továbbra is elvárták, hogy támogassa felesége családját. Így hát Vili bácsi sofőrje, abban a szent meggyőződésben, hogy tartozást törlesztenek a gazdájának, időről időre leparkolt a La Petite Corniche előtt, besétált, átvett egy bankjegyköteget, majd „figyelmeztette” Albertet, hogy néhány hét múlva ismét visszatér.

Nagyjából az ötödik ilyen látogatás után a biliárdszalon jámbor tulajdonosa dákóval a kezében követte a sofőrt az utcára, és bezúzta az autó egyik ablakát, egyszersmind megérdeklődve a tranzakció alatt végig a hátsó ülésen lapító sógorától, hogy ha már úgyis olyan jóban van az uralkodóval, miért nem zargatja őfelségét is némi „pillanatnyi segítségért”, ahogy Vili a sürgős kölcsönöket nevezte.

A férje és az öccse közötti összetűzés hallatán Esther elszörnyedt.

– Soha nem csinált még ilyet – bizonygatta Vilinek. – Nem az az erőszakos fajta.

– A török az csak török marad.

– És akkor te mi vagy? Csak nem olasz?

– Olasz vagy sem, én nem szoktam kocsiablakokat törögetni.

– Majd beszélek a fejével – felelte Esther.

– Fölösleges, soha többé nem akarom látni. Hálátlan alak. Ha nem a te férjed lenne, Esther, ha nem lenne a férjed…

– Ha nem lenne a férjem, egyetlen fityinget se adott volna neked. Ha pedig te nem lennél az öcsém, mi se kerültünk volna ekkora slamasztikába.

Vili valódi neve Aaron volt. Amikor 1922-ben, négy évvel a fegyverszünet megkötése után visszatért Alexandriába, sürgősen be kellett hoznia a lemaradásait. Négy bátyja segítségével egyetlen hét alatt rizsszakértővé nőtte ki magát. Majd cukornád-specialistává. Három hónap kellett, hogy megtanulja, hogyan gyógyítható ki bármiféle nyavalyából Egyiptom értékes exportterméke, a gyapot. Fél év leforgása alatt nem csupán megfordult Egyiptom valamennyi szegletében, de sikerült tiszteletét tennie az összes olyan mágnásnál, akiről úgy hírlett, a házában eladó ifjú zsidó lány él. Nem egészen egy évvel Európából való visszatérése után el is vett közülük egyet.

Miután mindezzel megalapozta a tekintélyét, Vili bácsi végre visszatérhetett ahhoz, ami leginkább ínyére való volt: a férjes asszonyokhoz. Úgy hírlett, némelyik elhagyott szeretője fel-felbukkant Vili bácsi hites feleségének küszöbén, és kétségbeesésében könyörgött az asszonynak, járjon közben az érdekében, amit a hatalmas szívű Lola néni olykor meg is tett.

Hét évvel a háború után például megjelent a családnál egy bizonyos Lotte nevű nő, kezében szorongatva annak a férfinak a fényképét, akivel saját bevallása szerint annak idején, Berlinben eljegyezték egymást. Amint megegyeztek a férfi kilétét illetően, a nő pedig elrakta a zsebkendőjét, a család meghívta, ebédeljen velük, délután egyre úgyis szinte mindenki hazaér majd. Vili érkezett utoljára, de még csak az előszobában járt, amikor a nő felismerte a lépteit, lerakta a sherrys poharát, felpattant, és rohant eléje.

– Willy! Willy! – sikoltozta teli torokból.

Senki sem értette, mi a csudáért nevezi ez az eszement nőszemély ilyen különös néven az ő Aaronjukat, ám ebéd közben, amikorra a kedélyek többé-kevésbé megnyugodtak, a hölgy elmondta, hogy 1914-ben, a vadonatúj porosz uniformisában Aaron annyira hasonlított Vilmos császárhoz, hogy muszáj volt őt elneveznie Willynek. Lola néni olyan szívhez szólóan találónak érezte az erőteljes, mégis kedveskedő Willy nevet, hogy eleinte rosszallóan, később csipkelődve, végül megszokásból maga is így kezdte nevezni a férjét, akit egy idő után már mindenki, tulajdon anyját is beleértve Vilinek hívott, sőt a név hamarosan elnyerte végleges, judeo-görög-spanyol formáját is: Vilico.

– Vilico, az áruló – mondta később az anyja.

Vili tiltakozott.

– Akkoriban tényleg szerelmes voltam belé. Ráadásul ez sokkal korábban történt, mint hogy Lolát egyáltalán megismertem volna.

– Nem a nőügyeidről beszélek. Júdás vagy, és az is maradsz.

A frissen előkerült Lottét senkinek se volt szíve visszazsuppolni Belgiumba. Így Nessim bácsi titkárnője lett, időnként modellt állt Clara néni rajzóráin, dolgozott eladóként Cosimo bácsi oldalán, aki végül Isaac bácsinak adta tovább, feleségül. Az 1926-os esküvőn készült családi csoportképen, amelyet a mátriárka fényűző, napsütötte lakásában, a Földközi-tengerre néző Grand Sporting városrészben fotóztak, Tante Lotte Isaac bácsi mellett áll a verandán, jobb keze Vili bácsi vállán nyugszik. Akkor most osztozunk, kacsint Vili, mert hát férfiak lennénk, ugyebár, férfiak, akik a legnagyobb áldozatra is képesek, férfiak, akikért rajonganak a nők.

Isaac bácsi ezen a fényképen már aszott, kezdődő kopaszságát rejtegetni próbáló ötvenesnek látszik, a nyugdíj felé járó Nessim pedig öregebbnek tűnik az anyjánál is, akinek az arcán a fia menyegzője alkalmából magára erőltetett jókedv nemigen volt képes elleplezni az aggodalmat.

– Herceg és parasztlány – mondogatta. – Nézzétek a járását! Szinte hallani a lépteiben a klumpakopogást.

– Isaac fején meg szinte látni a kipa nyomát. Úgyhogy egálban vannak. Hagyj nekik békét! – dorgálta a lánya, Esther. – Folyton csak szeretők, és soha egy feleség! Ideje volt már elvennie valakit.

– Igen, de nem egy keresztényt.

– Keresztény, zsidó, Belgium, Egyiptom, ugyan, modern időket élünk – szólalt meg Vili. – Ez már a huszadik század.

Az anyját ez azonban nem győzte meg. A Helenét befogadó Hekabé bizalmatlan pillantásával néz a fényképről.

A csoportkép hátterében, a veranda franciaablaka mögül nagy titokban három egyiptomi szempár leskelődik. Zeinab, aki, noha alig húszéves, már jó egy évtizede a család cselédje, huncutul mosolyog. Ahmed, a kartúmi szakács szégyenlősen, arcát jobb tenyerével eltakarva próbál félrenézni a fényképezőgép elől. Ahmed húga, a csupán tízéves Latifa viszont pajkos, barna gyerekszemekkel bámul a lencsébe.

Amíg a család az Isotta Fraschini fiaskóból próbált kilábalni, Vili bácsi egészen másfajta életpályát választott: fasiszta lett belőle. Oly buzgó rajongójává vált a Ducénak, hogy családtagjait is fekete ingbe bújtatta, és ragaszkodott ahhoz, hogy a fasiszta egészségeszmény előírása szerint naponta tornázzanak. Az olasz nyelvben végrehajtott fasiszta módosítások akkurátus követőjeként igyekezett megtisztítani saját nyelvhasználatát mindenfajta angol hatástól, de ugyanígy tett ízlésével és ruházkodásával is. Amikor pedig Olaszország megtámadta Etiópiát, egyenesen azt kérte a családtól, adományozzák arany ékszereiket az olasz kormánynak, így járulva hozzá a Duce birodalmi törekvéseihez.

Vili bácsi színpadias hazafiaskodása mögött azonban fonák módon az is megbújt, hogy amikor felesküdött a fascio iránti örök hűségre, már javában a brit titkosszolgálat ügynöke volt. Kémmé válásával egyszersmind rátalált arra a foglalkozásra, amire valójában született. A család többi tagja pedig jobbnak látta Egyiptomban maradni, ha már két birodalom politikai ügyeibe is belekeveredtek.

Vili 1936-os csatlakozása Őfelsége titkosszolgálatához egybeesett a család életének másik szerencsés fordulatával: ekkor virágzott fel Isaac bácsi barátsága Fuád fiával, Fáruk királlyal. Nem teljesen világos, hogyan is csöppent Isaac bácsi a Pénzügyminisztérium vezetői székébe, mindenesetre nem sokkal az esküvője után azon kapta magát, hogy ott ül a legtöbb egyiptomi nagyvállalat igazgatótanácsában. A többit már elintézte az unokákat és unokaöcsöket felkaroló nepotizmushoz igencsak hasonló „fraterizmus”: a többi nagybátyám, Nessim, Cosimo és Lorenzo, egyhamar jövedelmező pozíciókhoz jutottak különféle egyiptomi bankokban. Vili aukciós üzlete szárnyalt, a káprázatos tengerparti panorámával büszkélkedő anyai ház végre átesett a nagyon is időszerű felújításon, a Svábnál és Martánál megszületett Arnaut, és Vili is kibékült Albert sógorral.

Vili bácsi eleinte titkolni próbálta újdonsült hivatását. Csak Lola néni és Isaac bácsi tudott róla. Ám Vili sosem állhatta meg, hogy ki ne fecsegje az effajta titkokat, főképp, mivel azok rendszerint irigykedést és csodálatot váltottak ki. Ez már majdnem olyan, mintha ismét katona lehetne. Mindenhová pisztollyal ment, és ahogy nekiült ebédelni a családdal, gyakran lehetett látni, hogy babrál vele, vagy csak igazgatja a pisztolytáskát.

– Most akkor micsoda tulajdonképpen? – kérdezgette a Sváb. – Valami gengszter?

– Pszt! – sziszegte ilyenkor Marta néni. – Senki sem tudhat róla.

– De hát olyan feltűnően csinálja, így csak csali lehet. Csak nem ment el a britek esze.

A háborúk azonban nem azon dőlnek el, melyik fél a leleményesebb, hanem hogy melyikük a kevésbé dörzsölt. Az olaszok sosem jöttek rá, hogy Vili lepaktált a britekkel, így továbbra is igénybe vették a szolgálatait Egyiptomban és másutt is. Vili gyakran utazott el Alexandriából, hol az olasz hadsereggel Etiópiába, hol Olaszországba vagy valamilyen olasz delegáció tagjaként Németországba. Később közlekedési szakértőként és a sivatagi konvojok üzemanyag-utánpótlásának felügyelőjeként is nélkülözhetetlenné tette magát az olaszok számára. Megmagyarázhatatlan volt, hol és miként kerülhetett akár köszönőviszonyba is ezekkel a szakterületekkel. De hát az olaszoknak kellett minden mozgósítható ember. Vili bácsi jól menő aukciósháza pedig kiváló alibit biztosított a Róma és Alexandria közötti sűrű utazgatáshoz. Az esetleges brit ellenőrzéseket elhárítandó bátorították is Vilit, hozzon be antik bútorokat, így aztán fasiszta segítséggel a bácsikám olasz földön töredékáron jutott hozzá mindenféle ritka régiséghez, amelyeket vagyonokért adott tovább az egyiptomi pasáknak.

Vili bácsi megvagyonosodott. Idővel nem csupán élt az angol úrikém összes előjogával, de kettős élete azt is lehetővé tette, hogy egyszerre hódoljon – az angol reggelitől kezdve a hálósapkáig – mindazon bonyolult rituáléknak, amelyekért titokban világéletében irigyelte az angolokat, és elégíthesse ki töretlen hazafiúi érzelmeit is a fasiszta himnusz hallatán, vagy akkor, amikor az olaszok – nem minden német segítség nélkül – végül győzedelmeskedtek a görögök felett.

– Elfoglaltuk Görögországot! – kiáltott fel a telefont letéve váratlanul egyik nap, és a hangjából némi török káröröm is kicsendült. – Már Athénban vagyunk!

Erre valahányan csak voltak a házban, mind felugráltak, fellármázva az egyiptomi személyzetet is, amelynek tagjai amúgy minden kínálkozó alkalmat megragadtak egy kis ujjongásra, amíg végül valaki a görög zsidóság iránti aggodalmait megfogalmazva óhatatlanul le nem hűtötte a kedélyeket.

Vili hangja éppúgy remegett az izgalomtól e hírek hallatán, mint amikor egy csapatnyi olasz békaember az alexandriai kikötőbe lopakodva súlyos károkat okozott a brit hadiflottának. A bácsikám el volt ragadtatva a búvárok bátorságától, és teljesen elcsüggedt, amikor eszébe juttatták, hogy neki inkább elítélnie illenék mindezt.

– Ó, a régi szép idők! – mondogatta ilyenkor, azokra az időkre célozva, amikor az ember még tudhatta magáról, kicsoda valójában, és kiknek az oldalán áll.

Aztán történt valami. Hogy micsoda, azt még ő maga sem értette igazán.

– Rosszul mennek a dolgok – mondta.

A faggatózásokra, hogy pontosan micsodák mennek rosszul, csak annyit felelt:

– A dolgok.

E választól némiképp megrémülve Esther keresztkérdésekkel próbálkozott.

– Csak nem akarod elmondani, vagy nem is tudod?

– De, nagyon is tudom.

– Akkor mondd el.

– Németországról van szó.

– Idáig bárki kitalálta volna. Na de mi van Németországgal?

– Túl sokat szaglásznak mostanság Líbia körül. Nem jó jel.

Néhány hónapra rá megérkezett Marseille-ből Elsa unokanagynéném a német férjével.

– Szörnyű. Borzalmas – mondta.

Nem akartak kilépő vízumot adni neki. Isaacnak, aki a francia követséghez fűződő kapcsolatai révén már korábban felvette a francia állampolgárságot, most ismét meg kellett mozgatnia ezeket a szálakat, hogy nővére sürgősen menlevelet kaphasson. Franciaországban letelepedett német zsidó férfi olasz feleségeként azonban Elsa néni jogállása kissé bonyolult volt, további lépések váltak hát szükségessé, de végül Isaacnak csak sikerült kijárnia a házaspár mindkét tagja számára az egyiptomi királyi pecséttel ellátott diplomata-útlevelet. Elsa néni elmesélte, hogy már rég odalett a lourdes-i kegytárgyboltja, és emiatt az előző két évet rettenetes nyomorban töltötték.

– Ekkor tanultam meg kuporgatni – mondogatta, hasztalan mentegetve az egész család számára nyilvánvaló, veleszületett fösvénységét.

Alig egy hónapra rá beállított a nappalinkba a Sváb huszonöt éves féltestvére, Flora. Marta nyomban gyanút fogott.

– Ha idesereglik Németországból ez a rengeteg askenázi, nekünk végünk. Zsúfolásig telik majd a város szabókkal meg zálogosokkal, és jószerivel több fogorvos lesz, mint fog.

– Semmit se adhattunk el a holminkból – mondta Flora. – Elvettek mindent. Hoztuk, amit bírtunk – folytatta.

Flora néni kettesben jött az anyjával, Frau Kohnnal, aki beteges, idősödő asszony volt, a szeme tiszta kék, a bőre rózsaszínesen fehér, a franciasága gyenge, az arcán pedig örökké rémült, esdeklő kifejezés ült.

– Két hónapja felpofozták az utcán – magyarázta a lánya. – Utána pedig belékötött az egyik környékbeli boltos is. Azóta elég magának való.

Annak a nyárnak az elején hetekig keringtek az utcákon különféle pletykák arról, hogy alighanem döntő csata közeleg a Német Afrika-hadtesttel. Rommel csapatai a líbiai parton előrenyomulva egyik erődöt a másik után vették be.

– Borzalmas csata lesz. Aztán betörnek a németek.

A britek Vili szerint elcsüggedtek, különösen, amióta Tobruk német kézre került. Mindenütt kitört a pánik. Már Marsza Matrúh, a líbiai határhoz közeli nyaralóhely is a németeké lett.

– Minket, zsidókat még az araboknál is jobban utálnak – jegyezte meg Marta néni, és érződött, hogy ez számára teljesen felfoghatatlan.

Isaac bácsi, aki hallott egyet-mást a német antiszemitizmusról, rémisztő képet vázolt fel a család előtt, részben a szóbeszéd alapján, részben pedig az 1895-ös örmény mészárlásból kiindulva, amelynek annak idején maga is szemtanúja volt.

– Először kiderítik, ki a zsidó, aztán jönnek éjjel a teherautók, felterelik rájuk az összes férfit, mindenféle távoli gyárakba viszik őket, a nők és a gyerekek pedig éhezhetnek otthon.

– Mást se tudsz, csak riogatni, úgyhogy hagyd is abba – szólalt meg erre Esther, aki a család számos többi tagjához hasonlóan maga is legalább két alkalommal látott örmények elleni mészárlást Törökországban.

– Igen ám, de az örmények így is túl régóta kémkedtek a briteknek – vetette ellen Vili, ez esetben a törököket támogatva, noha a Nagy Háborúban épp ellenük harcolt a britek és az olaszok oldalán, míg sógora, Albert, aki pedig ugyanekkor a török seregben küzdött a britek ellen, kegyetlenségnek tartotta, és mélységesen elítélte az örmény népirtást.

– A törököknek egyszerűen muszáj volt véget vetniük az örmény ügynek, mégpedig a maguk kipróbált módján: vérrel, vérrel és vérrel. Na de mi rosszat tettek a zsidók a németeknek? – kérdezte Nessim bácsi.

– Hát ahogy néhány zsidó viselkedni tud – vetette közbe Clara néni –, én a világból is kiüldözném őket. És a magukfajta zsidók miatt utálják a magunkfajtákat is – tette hozzá Vili felé pillantva, hiszen az ő kedvenc szavajárását vette kölcsön.

– Tehát úgy gondolod, tényleg elvisznek – szólt közbe Marta is, és megremegett a hangja.

– El ne kezdj most sírni nekem! Nyakig vagyunk a háborúban – csattant fel Esther.

– Hát éppen azért sírok, mert nyakig vagyunk a háborúban – erősködött Marta néni. – Hát nem érted?

– Nem, nem értem. Ha elvisznek, hát elvisznek, akkor azzal vége is lesz.

Néhány héttel az első el-alameini csata előtt dédanyám, a mátriárka úgy döntött, ideje életbe léptetni az egyik régi családi vészintézkedést. Szólt valamennyi rokonnak, lakjanak az ő hatalmas lakásában, amíg csak a helyzet megkívánja. Az ajánlatot senki sem utasította vissza, jönni is kezdtek, akárcsak Noé állatai, kettesével, négyesével, ki Kairóból, ki Port Szaídból, sőt, némelyek egészen Kartúmból, pedig ott nagyobb biztonságban lettek volna, mint Alexandriában. A padlóra, szorosan egymás mellé, matracokat terítettek, kitoldották az ebédlőasztalt, és felvettek még két szakácsot, akik galambot és csirkét kezdtek tartani a feltételezhetően bekövetkező élelmiszerhiány esetére. Az éj leple alatt beszereztek egy birkát és két anyajuhot is, és nagy titokban elhelyezték őket odafent a teraszon, a hevenyészett tyúkól mellett.

Napközben a családtagok rendszerint a dolguk után jártak a városban. Ebédre mind hazajöttek, a hosszú nyári délutánokon a férfiak némelyike az ebédlőasztal körül üldögélve adott hangot legaggasztóbb félelmeinek, a gyerekek aludtak, míg a nők a szomszédos szobákban kötögettek, vagy javítgatták a ruhákat. Meleg öltözékre különösképp szükség volt, úgy hírlett, hidegek a német telek. A lakás bejáratánál apró bőröndök sorakoztak szépen egymás mellé állítva, ezek egyike-másika még gazdájuk törökországi ifjúkorából vagy külföldi egyetemi tanulmányainak idejéből származott. Most foltosan, megviselten, a különféle európai nagyszállók sárga matricáival teleragasztgatva, alázatosan várakoztak az előszobában arra a napra, amikor majd az Alexandriába bevonuló nácik összefogdossák a tizennyolc év feletti zsidó férfiakat, akik csupán egyetlen apró bőröndben vihetik magukkal legszükségesebb holmijukat.

A délután folyamán néhányan ismét elmentek hazulról, a nők megálltak a Sporting Clubnál. A korai vacsorára azonban már ismét otthon volt mindenki. Rendszerint gyors és könnyű ételeket szervíroztak: kenyeret, dzsemet, gyümölcsöt, sajtot, csokoládét és házi joghurtot, és ez az étrend részben Elsa néni szigorú kosztpénzbeosztásának, részben Vili bácsi spártai étkezési szabályainak, részben pedig dédanyám egyszerű származásának volt köszönhető. Vacsora után behozták a kávét, s ilyenkor mindenki a nappaliba sereglett, a rádió köré. Olykor a BBC-t hallgatták, máskor különféle olasz adókat, de a beszámolók mindig egyformán zavarosak voltak.

– Csak annyit tudok, hogy a németeknek Szuez kell. Így hát mindenképp támadni fognak – bizonygatta Vili.

– Igen, de meg lehet őket állítani?

– Csak rövid távon. Hosszú távon meg ki tudja? Bármekkora koponya is Montgomery tábornagy, Rommel mégiscsak Rommel – jelentette ki Vili bácsi.

– Akkor mit tegyünk? – kérdezte Marta néni, aki bármely pillanatban képes volt hisztériás rohamot kapni.

– Mit tennénk? Nem tehetünk semmit.

– Hogy érted azt, hogy nem tehetünk semmit? El is menekülhetnénk.

– Menekülhetnénk, de hová? – kérdezte pulykavörössé váló arccal Esther.

– Fogalmam sincs. Csak úgy meneküljünk.

– De hová? – erősködött a nővére. – Görögországba? Hiszen azt már elfoglalták. Törökországba? Onnan meg épphogy eljöttünk. Olaszországba? Ott azonnal lecsuknának. Líbiába? Már ott is bent vannak a németek. Nem fogod fel, hogy ha Szuezt is elfoglalják, az egésznek vége?

– Hogy érted, hogy vége? Úgy gondolod tehát, hogy győzni fognak?

– Fogalmam sincs – sóhajtott Vili.

– Mondd csak ki! Győzni fognak, minket pedig mind elvisznek majd.

Vili nem felelt.

– Mit szólnátok Madagaszkárhoz? – vetette föl ekkor Marta néni.

– Madagaszkár? Jaj, Marta, hagyd már abba, kérlek! – vágott közbe Isaac bácsi.

– Ott van még Dél-Afrika. Vagy India. Mi lenne, ha mindig előttük járnánk egy-egy lépéssel? Hátha végül mégis veszítenek.

Pillanatnyi csend következett.

– Nem fognak veszíteni – szólalt meg végül Flora néni.

– Ha képes voltál ilyen gyorsan levonni ezt a következtetést, Flora, miért nem álltál már tovább? – kérdezte Marta, és a hangjában szinte forrt a gyűlölet. – Mit keresel itt még mindig?

– Ne feledd, én már továbbálltam egyszer. – Flora néni mélyen beleszívott a cigarettájába, majd némi gondolkodás után álmatagon, bánatosan kifújta a füstöt, előrehajolt a dohányzóasztalhoz a kanapé sarkából, ahol ült, és elnyomta a csikket. Mindenki feléje fordult, férfiak és nők egyként, azon törve a fejüket, miért hord a néni rendszerint feketét, ha a szeméhez a zöld áll jobban.

– Nem is tudom – tette hozzá Flora, és tovább nézett saját kezére, amellyel komótosan nyomkodta a kialudt csikket. – Nem is tudom – tétovázott. – Nincs hová menni. Belefáradtam a menekülésbe. Abba pedig végképp, hogy kitaláljam, hová is lehetne még menekülni. Úgysem elég nagy a világ. És idő sincs már elég. Sajnálom – fordult a fivére felé –, nem akarok már elmenni sehová. Utazni se szeretnék. – Csend ülte meg a szobát. – Igazság szerint, ha egy cseppet is hihetném, hogy van még esélyünk, elrejtőznék a sivatagban. De, őszintén szólva, nem hiszem.

– Micsoda borúlátás, ilyen fiatalon! – szólt közbe Vili bácsi, arcán az olyan férfiak leereszkedő mosolyával, akik az égvilágon mindent tudnak az effajta női rémüldözésről, többek közt azt is, hogyan csillapítható le. – Ugyan, sehol sincs megírva, hogy a németeknek győzniük kell. Akár veszíthetnek is. Igen rosszul állnak üzemanyag-utánpótlással, és már így is tovább nyújtózkodtak, mint amíg a takarójuk ér. Rohanják csak le szépen Egyiptomot, nyomuljanak be, amilyen mélyen akarnak. A végén úgyis mindig a homok győz, ezt ne feledjétek – folytatta arra a taktikus kivárásra utalva, amit Hannibál nagy ellenfele, Quintus Fabius Maximus is alkalmazott annak idején, és amivel elnyerte a Cunctator, vagyis a „tétovázó” nevet.

– A végén úgyis mindig a homok győz? Ugyan már, Vili – ismételte gúnyosan Flora néni, majd kilépett az erkélyre, és ismét rágyújtott. – Ugyan mire gondolhat? – kérdezte még mindig gúnyosan Esther fiától, aki szintén odakint dohányzott.

– Mindig a homok győz – ismételte csodálkozó hangon Vili, mintha szavainak már a legelső pillanattól teljesen világosnak kellett volna lenniük. – Lehetnek bármilyen tökéletes megszállási terveik, nekünk több a fegyverünk, jobb az ellátásunk, és emberfölényben vagyunk. Meg fogjátok látni, mit művel pár hónap alatt Rommel páncélkocsijaival a sivatagi homok. Úgyhogy csak ne adjuk fel a reményt. Lesz megoldás. Komiszabb ellenségeket is túléltünk már, túl fogjuk élni ezeket is.

– Jól mondod – szólalt meg Esther, aki hajthatatlan realizmusa ellenére is szerette a derűlátást, és valahogy sosem tudta elhinni, hogy a baj csakugyan elkerülhetetlen lenne. – Tudtam, hogy a végén kitalálsz valamit – mondta, azt a szemrehányó, kétkedő oldalpillantást vetve férjére, amit a testvérek a családi kupaktanácsok idején a házastársaik számára tartottak fenn.

– Amíg van bennünk bátorság, és összetartunk, amíg nem rémüldözünk, és nem hallgatunk mindenféle varrónők meg fodrásznők kósza pletykáira, nővérkéim – nyomta meg az utolsó szót –, addig ezt is át fogjuk vészelni – folytatta buzdító szónoklatát Vili bácsi az egyetlen általa ismert hangnemben, egyszerre utánozva Churchill és Mussolini stílusát.

– Más szóval tehát várjunk – vonta le a következtetést Marta.

– Tehát várjunk.

S már ott is volt; készülődött, mint régóta várt koncertje előtt az ujjait megropogtató zongoraművész, vagy mint a színész, aki a színpadra lépés előtti pillanatban még megköszörüli a torkát. Magabiztos szemvillanás és megfeszülő hát vezette fel, a bácsikám hangjának már-már túlságosan ismerős remegése, ahogy lassan emelkedve eléri a tökéletes magasságot:

– Sok mindent kiböjtöltünk eddig, hát kiböjtöljük ezt is. Elvégre ötezer éves zsidók volnánk mindnyájan. Azok vagyunk, ugyebár.

A szobában felizzott a hangulat, a demagógiára való hajlammal jócskán megáldott Vili pedig Flora felé fordult, és arra kérte, játsszon valamit Goldbergtől vagy Brandenburgtól, már nem is emlékszik, melyik melyik.

– Bachra gondolsz? – kérdezte Flora, és megindult a zongora felé.

– Bach, Offenbach, c’est tout la même chose, ez mind egykutya. Todos Lechli, mind askenázi – morogta az orra alatt Vili bácsi. Szavait egyedül Esther hallotta meg. Nyomban feléje is fordult, és élénk szájmozgással jelezte, hogy hallgasson már.

– Érti!

Vilinek azonban szeme se rebbent.

– Egyetlen dolgot ért csak, arról pedig a szobában valamennyi férfi tudja, hogy micsoda.

Flora, a Sváb féltestvére már nem hallotta ezt a megjegyzést. Lehúzta, és a billentyűzet mellé tette a gyűrűjét, majd belekezdett egy Schubertbe. Mindenki el volt ragadtatva.

És játszott késő estig, amíg szép lassan, egyenként aludni nem ment mindenki. Halkan játszott esténként, tudomást sem véve a férfiakról, akik belefáradtak, hogy ébren várjanak rá, majd ahogy a zongorázás végeztével a nappaliban négyszemközt maradtak, gúnyolódott kicsit Esther fiának sekélyes szenvelgésein, amikor az megpróbálta lecsókolni a szájáról a keserű szavakat, amiket a szerelemről mondott háború idején. A kiscseléd, Latifa szobájában, amely most már az övé volt, Flora ismét levette a gyűrűjét, aztán a fülbevalóját is, és konyakospoharát a hevenyészett éjjeliszekrényre állítva azt mondta:

– Most már megcsókolhatsz. – De ő csókolt először. – Ez nem jelent semmit – tette hozzá, és tekintetét elfordítva lecsavarta a petróleumlámpát, amíg már halványabban pislákolt a cigarettájánál is. – Legalábbis, amíg mindketten tudjuk, hogy nem jelent semmit – szólalt meg ismét, szinte kéjelegve abban a kegyetlenségben, amivel másokat rendszerint kétségbeesésbe taszított.

Akkor érkezett a csodás hír. A brit 8. hadsereg El-Alameinnél sikeresen megálljt parancsolt Rommel előrenyomulásának, 1942 őszén pedig döntő vereséget mért a Német Afrika-hadtestre. Tizenkét napig tartott a csata. Éjszakánként órákig állt kint az egész család az erkélyen, mintha valami ünnepi tűzijátékra várnának, és a szemüket nyugat felé meresztgetve próbálták kivenni a sorsukat eldöntő csata részleteit. Volt, aki dohányzott, mások a szintén az erkélyeikre kitelepült alsó vagy felső szomszédokkal beszélgettek, reménykedő vagy lemondó arckifejezéssel intettek át egymásnak, miközben bentről, az üres szobákból kiszűrődött az észak-afrikai fejleményekről beszámoló rövidhullámú tudósítások szüntelen recsegése. A nyugati horizont fölött távoli, másfél centis glória lebegett az elsötétített táj felett, és időnként, váratlanul felragyogott, mint valami hegyre felkapaszkodó jármű fényszórója, majd épp olyan gyorsan el is halványult, mint a sápadt, borostyánsárga hold a párás éjszakában. Mindössze távoli, fojtott dörgés hallatszott folyamatosan, olyasmi, mint csendes nyári estéken a ventilátor lapátjainak surrogása vagy a fagyasztóláda mormogása a kamrában. Az emberek a távoli csatazaj hangjaira aludtak el.

– Látjátok? Rettegtetek itt, hogy elvisznek minket, és nem lett az egészből semmi. Nem megmondtam? – fordult Marta nővéréhez Vili, miután világossá vált, hogy a britek döntő győzelmet arattak.

Mindenki csomagolt, kiköltözni készültek a mátriárka otthonából. Ez a készülődés azonban lassú, bizonytalan, sőt kifejezetten vontatott volt, részben, mert a menekültléthez addigra hozzászokott családtagok nem szívesen mondtak le az életmódjukkal járó összetartozásról, részben pedig mert nemigen akarták kísérteni a sorsot olyasféle kijelentésekkel, hogy tényleg elhárult a veszély.

– Minek sietni? – kérdezte dédanyám. – Galambunk meg csirkénk is van még bőven. A németeknél ráadásul sose lehet tudni. Talán heteken belül visszajönnek.

A csomagolás ennek ellenére folytatódott.

Búcsúajándékként az idős asszony úgy döntött, minden gyermeke kap tőle egy-egy Bourbon-liliommal ékesített, talpas kristálypoharat. Apjuk törökországi üveggyárában készültek annak idején.

– Utoljára van ennyi lakója ennek a lakásnak – magyarázta.

– A világ mostani folyását elnézve – szólalt meg Esther – én ebben nem lennék olyan biztos.

És Esthernek igaza lett. Dédanyám otthonában még három alkalommal keresett menedéket a család apraja-nagyja: egyszer 1956-ban, a szuezi válság idején, majd egy évtizeddel később, sőt korábban, 1948-ban is, amikor Vilit elkapták a cionista ügynökök, irtózatosan összeverték, amiért a briteknek kémkedett, és megfenyegették, hogy így tesznek a család többi férfi tagjával is. Két hónapra rá Vilinek a fülébe jutott, hogy ismét a nyomában vannak, ám ezúttal el akarják tenni láb alól. Az anyjához menekült. Egyik nap elővette a jósló ingáját, az asztalra pedig kitette azt a ciánkapszulát, amit az el-alameini csata óta mindig magánál tartott. Az inga a „nem” felé lengett ki.

Vili elillant, először Olaszországba, majd Angliába ment, ahol nevet változtatott, megkeresztelkedett, valamint megszabadult korábbi állampolgárságaitól. Ám alig telt el négy év, ismét felbukkant Egyiptomban, hogy nyélbe üsse, ami kém-, katona- és kufárpályafutása leglátványosabb húzásának bizonyult: elárverezze a trónját vesztett király vagyonát.

– Az már a vég legvége volt – magyarázta évekkel később a surrey-i kertjében. – Egy korszak vége, a világ vége. Onnantól széthullott minden.

Mostanra már a nyolcvanas évei közepe felé jár, szereti a lovakat, az édességet és a disznó vicceket, szereti megfeszített, függőleges alkarral, ökölbe szorított kézzel szemléltetni a sikamlós történeteket, amelyeket pedig szeret régimódian, efféle obszcén mozdulatokkal, eltúlzott gesztusokkal kísérve előadni. Régi tweedzakójával, hasított bőr bokacipőjében, pecsétes kasmírkardigánjában és mintás ascot nyaksáljával tökéletesen hozzáöltözött ahhoz a szerephez, amelyet egész életében gyakorolt: a viktoriánus úriemberéhez, aki fittyet hány arra, mit is gondolnak róla és ruházkodásáról a nála alacsonyabb rangúak. Arisztokratikus kisugárzása csak még meggyőzőbbé vált attól, hogy aki csak rápillantott, nyomban megorronthatta bácsikámon a nyomort.

Megmutatta a gyümölcsösét, ahol soha nem termett semmi, az igencsak gondozásra szoruló, óriási tavat – De kit érdekel? –, az istállót, ahol alig fértek a lovak, mindezeken túl pedig az erdőt, ahova a lábát se merte betenni senki; egyfajta elvadult Jane Austen-világ volt ez.

– Fogalmam sincs – felelte, amikor megkérdeztem, mi van az erdőn túl. – Valami szomszédos birtok. Ezek az angol uraságok, ugyan ki ismerhetné őket?

Ez nem volt igaz. Nagyon is jól ismerte őket. Mi több, mindenkit ismert. A helyi postán, a bankban, az egyik kocsmában, ahol egy sörre meghívott, mindenki ismerte dr. Spingarnt.

– Jó napot, jó napot! – és – Viszlát! – hangzott bácsikám szájából a köszönés oly természetesen, mintha születése pillanatától angolul beszélne. Az égvilágon mindent tudott a fociról. Amikor pedig egyik reggel a város felé menet megállt mellettünk egy Mini Morris, rá kellett ébrednem, milyen mély gyökeret eresztett már bácsikám az új hazájában. A kocsiban ülő Lady Akárkicsoda épp Londonba tartott, és azt tudakolta, hozhat-e onnan valamit Vili bácsinak.

– Nem fáradság – mondta végül, miután bácsikám nagy nehezen beleegyezett, hogy a hölgy hozzon egy rekesz francia bort valamelyik kereskedőtől. – Sans façons – tette még hozzá a hölgy, lelkesen fitogtatva francia nyelvtudását, és megígérte, maga Arthur, a lord fog átugrani a csomaggal még az este. – Entendu – hallottuk még, amikor a hölgy kocsija ablakát feltekerve felgyorsított az autópálya felé vezető csendes vidéki utacskán.

– Száraz, mint a túlaszalt szilva. Az összes angol nő ilyen.

– Szerintem nagyon is kedves volt – vetettem ellen, emlékeztetve Vilit, hogy a hölgy először az otthonához ment, majd miután megtudta, hogy a bácsikám épp sétál, keresni kezdte autójával a környéken.

– Kedves, kedves – visszhangozta a bácsikám. – Itt mindenki rettentő kedves. Nem értesz te semmit.

A városban Vili odaintett a helyi régiségkereskedőnek, majd úgy döntött, be is tér hozzá.

– Jó napot, dr. Spingarn – szólalt meg a kereskedő.

– Üdv – felelte bácsikám, majd bemutatott. – Megvan már a törökkávé-kiöntőm?

– Keresem, egyre csak keresem – fuvolázta a kereskedő, és tovább porolgatott valami régi órát.

– Kilenc éve keresi – nevetett fel Vili. – Attól tartok, hamarabb halok meg, mint hogy megtalálná.

– Emiatt nem aggódnék, dr. Spingarn. Mindnyájunkat túl fog élni, uram.

– Lassabbak az araboknál, és kétszer olyan hülyék is. Hogy a fenébe voltak ezek képesek valaha világbirodalmat építeni? – szólalt meg bácsikám, amint kitettük a lábunkat a boltból.

Hazaérve Vili felesége, lánya, családos unokája és kis dédunokája várt ránk.

– Látod ezt az asztalt? – paskolta meg bácsikám a hatalmas tölgyfa ebédlőasztalt, amelyre épp akkor terítettek. – Öt fontért vettem. Nézd a székeket! Tizenkettő van belőlük. Hét font volt együtt az egész, nyolc darab még fent van a padláson. Na és ez a hatalmas óra? Találd ki, mit fizettem érte!

– Egy fontot? – próbálkoztam.

– Nem nyert! Semmit se fizettem érte. Úgy adták a székekkel – nevetett föl Vili bácsi, és vastagon megvajazta a kenyerét.

– Úgy beszélsz, mint valami tipikus újgazdag zsidó, egy parvenu juif – torkolta le a lánya.

– És mi mások lennénk, ha nem des parvenus juifs?

Ebéd után a bácsi ragaszkodott hozzá, hogy kettesben kávézzunk.

– Lui et moi seuls – mondta a többieknek. – Gyere! – mutatott a konyha felé, ahol neki is látott török kávét főzni. – Látod, mindössze egy ilyenfajta kis kiöntő kell hozzá, legjobb, ha rézből van, de megteszi az alumínium is. Ezt Manchesterben csináltattam. Egy göröggel. Szerinted lenne annyi esze a mi régiségkereskedőnknek, hogy rájöjjön, mindössze ugyanezt kéne tennie? Dehogyis! Ezért is nézek be hozzá alkalmanként. Amíg ő ilyen hülye marad, én pedig elég épeszű ahhoz, hogy ezt világosan lássam, addig velem minden rendben van. Érted? – kacsintott rám cinkosan megcsillanó szemmel. Bólintottam, bár nem volt egyértelmű, mire akar kilyukadni. Átfutott az agyamon, hogy abban a világban, ahol ő fiatal volt, én egyetlen nap alatt elvéreztem volna. – De l’audace, toujours de l’audace – felelte erre ő. – Nézd, az életben nem csak az számít, hogy tudd, mit akarsz. Odáig még könnyű. De azt is tudni kell, hogyan akarod. – Most sem voltam biztos abban, értem-e, de bólintottam. – Nekem szerencsém volt. Jó életem lett – folytatta. – Születésünkkor kapunk az élettől pár aduászt, aztán ennyi, boldoguljunk. Húszéves koromra én már valamennyi adumat kijátszottam. De az élet időről időre visszaosztotta nekem ezeket a lapokat. Kevesen mondhatják ezt el magukról.

Amikor a kávé elkészült, Vili bácsi két apró mokkáscsészét vett elő, és vészesen magasról tölteni kezdte beléjük a kávét, amint a jó arab inasok szokták, hogy kiöntés közben lehűljön valamelyest az ital.

– Isten nyugtassa, senki nem főzött olyan kávét, mint nagyapád – mondta. – Kígyónyelvű volt, és ha felbosszantották, fortyogott, mint a forrásban lévő tej, olyankor képes lett volna miszlikbe aprítani a másikat, de hát mégis a világ legjobb kávéját főzte. Gyere csak! – mutatott egy újabb folyosón megindulva a szalon felé. A helyiség tele volt mindenféle régiséggel, perzsaszőnyegekkel. A ragyogó parkettán végigterült a délutáni napfény egy nyalábja, idétlenül kinyújtott lábbal alvó, túltáplált macskát világítva meg.

– Látod ezt a különleges dohányzózakót? – mondta. – Tapintsd csak meg!

Előrehajolva végigsimítottam a hajtóka fényes anyagán.

– Legalább negyvenéves – folytatta a bácsikám, szemlátomást szörnyen mulattatták saját szavai. – Szerinted kié volt?

– Apádé – feleltem.

– Ne marháskodj már! – csattant fel, és egészen kijött a sodrából. – Az én apám fényévekkel ezelőtt meghalt.

– Talán az egyik fivéredé?

– Nem, nem, nem.

– Akkor szabad a gazda.

– Segítek. Azt találd ki, ki készítette az anyagát! A legkitűnőbb szövet a világon.

Még így is lassan esett le.

– Apám? – kérdeztem.

– Úgy bizony. Az alexandriai, egészen pontosan az ibrahimieh-i gyára pincéjében készült, a háború idején. Ez a zakó Albert nagyapádé volt.

– Neked adta?

– Bizonyos értelemben igen.

– Milyen alkalomból?

– A halála után. Esthertől kaptam. Hol találni manapság ilyen remek gyapjút? Azon kevés dolgok egyike, amiket kincsként őrzök – tréfálkozott. – Tapintsd csak meg még egyszer!

Javíthatatlan kufár, gondoltam.

– Megmagyarázom – folytatta a bácsikám, az arcával már-már kellemetlenül közel hajolva az enyémhez. – Emlékszel Florára, a la belle romaine-re, ahogy mi neveztük?

– Flora tanított meg nekem mindent Schnabel zongorajátékáról – feleltem.

– Pontosan. A háború alatt, az alameini csata idején mind a dédanyádnál laktunk. El se tudod képzelni, micsoda zsúfoltság volt ott. És akkor belép ez a sötét hajú, fájdalmasan gyönyörű nő, aki esténként zongorázik, örökké dohányzik, és bár kicsit nyúzott, megviselt, ettől csak még vonzóbb, és aki mindnyájunkkal flörtöl, noha fogadok, hogy erről sejtelme sincs. Egyszóval mind beleszerettünk. Őrülten.

– Na de mi köze ennek a nagyapámhoz?

– Várj már, hadd mondjam végig! – Bácsikám ismét majdnem kijött a sodrából. – Szóval akkora volt a feszültség, hiszen legalább hét felnőtt férfi lakott ott, a fiatalokról nem is beszélve, pedig ők se voltak kevésbé kiéhezve, szóval akkora volt a feszültség, hogy minden áldott nap összevesztünk. Semmiségeken, jóformán mindenen. Minden áldott nap veszekedtünk a nagyapáddal. Mindennap. Aztán kibékültünk, és leültünk backgammont játszani. Aztán megint összevesztünk. Ismered te a backgammont?

– Nem nagyon.

– Sejtettem. Mindenesetre egy idő után nyilvánvalóvá vált, hogy Flora kiszúrt magának. Persze nem csaptam le rá, muszáj volt viselkednem, anyám házában laktunk, örökké ott szaglászott a feleségem is, szóval érted. Nagyon lassan haladhattam csak előre. Úgyhogy egy szép napon azt mondom nagyapádnak: „Albert, ez a nő engem akar. Mitévő legyek?” erre ő: „És te akarod őt?” Mire én: „Te akarnád?” Nem felel. Így hát azt mondom neki: „Segítened kell, Albert.” Az a nyavalyás agyafúrt nagyapád meg erre elvigyorodik, és végül azt mondja: „Meglátjuk.” Mindenki más tudott róluk. Frau Kohn, nagyanyád, Isaac. Mindenki, csak éppen én nem. Évekkel utána jöttem rá, amikor Flora egyszer látogatóba jött ide, és meglátta rajtam ezt a zakót. Nyomban felismerte.

– És? – kérdeztem.

– Hát nem érted?

Megráztam a fejem.

– Talán ajándékba készíttette nagyapádnak. Rájöttem, mekkora marha vagyok. Az egyetlen olyan nő az életemben, akit megkívántam, és nem tudtam lefektetni. Így féltékenykedni negyven év múltán, micsoda egy marha vagyok!

Pillanatnyi csend következett. Szívesen elmondtam volna neki, hogy nem nagyapám, hanem apám szerette Florát azokon az 1942-es nyári éjszakákon. És a zakó is az övé, nem pedig az apjáé. Nagyapám csak „megörökölte” apámtól, ahogy megörökölt mindent, amit apám már nem hordott. Mégsem szóltam, szerettem volna, ha ezt a csörtét nagyapám nyeri, és nem Vili.

– Látnod kellett volna minket akkoriban! – folytatta a bácsikám. – Mindenki könyörgött neki, hogy zongorázzon, mindenki jóval több konyakot ivott a kelleténél, és mindenki azt várta, mikor dől ki, és megy végre aludni a többi. Hogy őszinte legyek, az éjszakázás sosem volt az én műfajom.

Figyeltem, ahogy a két üres mokkáscsészét felmarkolva kiélvezi szavai hatását.

– Gyere – mondta végül. S mielőtt észbe kaptam volna, már ki is terelt a kertbe, ahol az unokája és a felesége épp a helyi újságot olvasta.

– Elbeszélgettetek? – kérdezte az asszony.

– El bizony – felelte Vili.

Vacsora közben váratlan esemény történt. Az ebédlő ablakán át néhány cigányt pillantottunk meg kószálni a birtokon. Vili habozás nélkül a szalonba ment a vadászpuskájáért, majd kétszer a levegőbe lőtt, jókora riadalmat okozva ezzel a lovak és kutyák között.

– Elment az eszed? – kiáltott a lánya, és felpattanva megpróbálta kiragadni a puskát az apja kezéből. – Meg is ölhetnének!

– Azt próbálják meg! Azt hiszed, félek tőlük? Leszedném mind egy szálig.

És már ott is volt, egyfajta búcsúajándék, szuvenír angliai látogatásom emlékére, a házigazda végső figyelmessége látogatójának, aki képes volt idáig elzarándokolni, csak hogy e szavakat élőben hallhassa. – Még hogy én félek? Még hogy én berezeltem? Hát mit képzeltek ti? Nem akárkik vagyunk, ugyebár.

Aznap este a bácsikám bejött a szobámba elbúcsúzni.

– Ehhez ragaszkodom – mondta –, hiszen ki tudhatja már az én koromban.

Rápillantott a holmimra, végignézett a könyveimen, egyet kézbe is vett, és arcára valami tettetett gúnyszerűség ült ki.

– Ezt még olvassák az emberek?

– Most olvassák csak igazán – feleltem.

– Ez is zsidó – mondta.

– Csak félig – mondtam.

– Nem. Ha az anyja zsidó, akkor maga is teljesen az.

Talán erről jutott eszébe, talán eredetileg is ezért jött föl hozzám, mindenesetre az anyjáról kezdett kérdezgetni. Elmondtam, amire emlékeztem. Nem, nem voltak fájdalmai. Igen, végig tiszta volt azt elméje. Igen, továbbra is nevetett, nem hagyott fel azokkal a tömör, tűhegyes megjegyzéseivel sem, amelyek hallatán az ember megvonaglik, mint valami eltaposott féreg. Igen, felfogta, hogy haldoklik. És így tovább, amíg oda nem értem, hogy a végén már nem látott jól a hályog miatt, és a szemét vékony, sárgás hártya takarta. Ezt csak mintegy mellékesen említettem, mert nem tartom különösebben aggasztónak az öregkori hályogot.

– Szóval nem látott – mondta Vili bácsi. – Nem látott – ismételte, mint aki a szavak, szótagok mélyére akar hatolni, valami rejtett értelmet, eltitkolt célt keresve a sors kegyetlensége és az öregkor gyengeségei mögött. – Szóval nem látott – mondta olyan ember hangján, akit annyira mélyen átjár a fájdalom, hogy egyebet sem tud már, mint addig ismételgetni ugyanazokat a szavakat, amíg végül könnyek nem szöknek a szemébe. – Te ezt nem értheted – mondta –, de olykor gondolok rá. Öregen, magányosan, mindenkitől elhagyatva, és ahogy mondod, még vakon is, tulajdonképpen egyszál magában halt meg Egyiptomban. És akkor arra gondolok, hogyan tehettem volna jobbá az életét ahelyett, hogy a saját gyarló vágyaimat hajszolom. De hát az élet már csak ilyen. Meglett a házam, de már nincs hozzá anyám. Mert mégiscsak neki akartam ezt a házat. Néha egyszerűen anyaként gondolok rá, ahogy a gyerekek, amikor valami olyasmire van szükségük, amit csak az anyjuk adhat meg nekik. Azt hihetnéd, csak mert elég öreg vagyok ahhoz, hogy magam is dédapa legyek, nem tudok már gyermekként gondolni az anyámra. Pedig így gondolok rá most is. Különös, nem igaz?

Elmosolyodott, visszatette a könyvet az éjjeliszekrényemre, majd, talán hogy meghökkentsen, idézni kezdte franciául a regény hosszú, kacskaringós kezdőmondatait.

– Jó éjt, Herr Doktor – szólalt meg hirtelen.

– Jó éjt, dr. Spingarn – feleltem, eltökélve, hogy sosem fogom megkérdezni, honnét tudja fejből ezt a Proust-szakaszt.

Fél órával később, a zuhanyzó felé menet megállított az unokatestvérem és a felesége.

– Csak csendben, nem fogod megbánni.

Elmondták, hogy minden este tíz és tizenegy óra között Vili az izraeli rövidhullámú adó francia nyelvű adását hallgatja. Meglepődtem.

– Mindig ezzel fejezi be a napot. Aztán lekapcsolja a villanyt, és elalszik.

– És? – kérdeztem.

– És most te is meghallhatod.

Hallgatóztunk egy darabig Vili ajtaja előtt.

– Minden este ugyanúgy zajlik – súgta az unokasógornőm.

Akkor most bekopognak, vagy simán csak rátörik az ajtót?

– Majd meglátod.

Végül meghallottuk az izraeli himnuszt. Aztán jöttek a különféle zárószignálok.

– Mindjárt vége – jelezte az unokatestvérem. Valami kattant odabent. Vili lekapcsolta a rádiót. Aztán hallottuk, ahogy az ágyrugók felnyögnek a bácsi súlya alatt, majd takarósurrogás, végül eltűnt a küszöbnél kiszűrődő fény. Egy pillanatig minden csendes volt. Aztán elmosódott, gyenge, fojtott dongás áradt a szobácskából, mintha csupán a szavak gőze szivárogna ki a kulcslyukon, a küszöbnél, a szemöldökfa repedésein, tömjénként, inkább csak sejtelemként töltve be a sötét csöndet ott, ahol mi álltunk hárman; ismerős szavak titokzatos egyvelege abban a ritmusban, ahogyan annak idején én is megtanultam, suttogva, mintha titkolnák, szégyellnék.

– Ha rákérdeznél, letagadná – mondta az unokatestvérem.