Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1

2

3

4

5

6

7

8

9

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Guy de Maupassant

PÉTER ÉS JÁNOS

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-945-5 EPUB
ISBN 978-963-559-946-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Pierre & Jean

első kiadás: 1888.
az elektronikus változat az 1943. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Gustave Courbet (1819 – 1877) Normandiai part
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

A mennykőbe! - kiáltott egyszerre Roland apó, aki már negyedórája várt mozdulatlanul, a vízre szegzett szemmel, fölemelve időnként alig látható mozdulattal a tenger mélyébe merített horgát.

Rolandné, aki elszunnyadt a hajó tatjában Rosémillyné mellett, akit meghívtak e halászkirándulásra, fölébredt s férje felé fordította a fejét:

- Ejnye! … ejnye! Gérôme!

A jó ember mérgesen felelt:

- Már nem harapnak belé. Dél óta semmit sem fogtam. Csak a férfiaknak maguknak kellene halászni, ti, asszonyok, mindig későn ültök a hajóra.

A két fia Pierre és Jean, egyik a hajó tatjában, másik a kormánynál, mindegyik a mutatóujjára csavart horoggal, egyszerre nevették el magukat és Jean így felelt:

- Nem vagy udvarias a vendégünkkel szemben, apa, Roland úr zavarba jött s mentegette magát:

- Bocsánatot kérek, Rosémillyné asszonyság, már én ilyen vagyok. Meghívom a hölgyeket, mert szeretek velük lenni, aztán ha egyszer vizet érzek magam alatt nem gondolok semmire, csak a halra.

Rolandné egészen fölébredt s ellágyuló arccal nézegette a meredek part és a tenger láthatárát. Azt mormolta:

- Azért mégis szép fogásotok volt.

De az ura csak rázta a fejét tagadólag. míg jóleső pillantást vetett a kosárra, ahol a három ember fogta zsákmány még fickándozott egy kicsit ragadós pikkelyeikkel s fölemelt úszószárnyaikkal halk morait hallatva némán és tehetetlenül erőlködve, a halálos levegőben tátongva.

Roland apó a térdei közé fogta a kosarat, meghajlította, a pereméig folyatta az ezüstös árt. hogy a fenekén levőket is lássa. Halálos vonaglásuk hallatszott s testük erős szaga, a tenger egészséges bűze szállt föl a leli kosár gyomiábúl.

A vén halász élénken szívta be, mint a rózsa illatát szokás, és fölkiáltott:

- A leremfáját! beh elevenek ezek!

Aztán így folytatta:

- Te hányat fogtál, doktor?

Pierre, idősebbik fia, harmincesztendős ember, akinek fekete barkója úgy volt nyírva, mint a hivatalnokok szokták, leborotvált bajusszal és kiborotvált állal, így felelt:

- Óh! nem sokat, hármat vagy négyet.

Az apa a fiatalabbhoz fordult:

- Hát te. Jan?

Jean szálas, szőke legény, sűrű szakállal, jóval fiatalabb, mint a bátyja, mosolygott s azt mormolta:

- Körülbelül, mint Pierre. négyet vagy ötöt.

Minden alkalommal ugyanazt hazudták, ami Roland apónak végtelenül tetszett.

Most egy evezőlapál szögére csavarta a horgát keresztbe fonta a karját s kijelentette:

- Többet nem próbálok délután halászni. Ha tíz óra elmúlt, vége van. Nem harap belé a zsivány, csak a napon sütkérezik.

A jó ember nézte maga körül a tengert, a tulajdonos elégedett arcával.

Azelőtt párisi ékszerész volt, akit fékezhetetlen szeretete a hajózás és a halászat iránt elragadott számolóasztalától, mihelyt módjában volt, hogy szerényen megélhessen évjáradékából.

Visszavonult tehát Le Havre-ba, bárkát vásárolt és fölcsapott önkéntes matróznak Két fia Pierre és Jean. Párizsban maradtak, tanulmányaikat folytatni, s időnkint hazajöttek a szünidőre, részt venni apjuk szórakozásaiban.

Ahogy a kollégiumból kikerült Pierre. a nagyobbik, aki öt évvel idősebb volt, mint Jean sorjában különböző pályára érzett hivatást, próbált is egymás után féltucatot s hamar beleunva az egyikbe, mindjárt új reménnyel adta magát a másikra.

Utoljára az orvosi pályát próbálta meg, s oly hévvel feküdt a munkának, hogy éppen most lett doktorrá elég rövid tanulmány után, s a köteles idő alól fölmentést kapva a minisztertől. Rajongó volt, értelmes változó és makacs, tele ábrándképekkel és bölcsészi eszmékkel.

Jean olyan szőke volt, amilyen fekete a bátyja, olyan nyugodt, amilyen hirtelen amaz, olyan szelíd, amilyen indulatos a másik. Csendesen végezte a maga jogi pályáját s éppen most kapta meg végbizonyítványát, ugyanakkor, amikor Pierre a doktori oklevelét.

Mind a ketten egy keveset pihentek családjuk körében s mind a kettőnek az volt a terve, hogy Le Haviéban telepednek meg ha odajutnak, hogy megfelelő körülmények közöli tehessék.

Ámde valami határozatlan féltékenység, azon alvó féltékenységek egyike, mely csaknem láthatatlanul növekedik fivérek vagy nővérek között egész az érettség idejéig, s mely a házasság, vagy az egyikőjüket ért szerencse alkalmakor tör ki, testvéries és egymást nem bántó ellenségeskedésben tartól la őket. Bizonnyal szerették egymást, de kémlelték is. Pierre, aki ötéves volt a Jean születésekor az elkényeztetett kis állat ellenséges szemével nézte azt a másik kis állatot, aki egyszerre megjelent apja és anyja karjai között, s akit ezek annyira szerették, annyira dédelgettek.

Jean gyermekkora óta a szelídség, jóság és egyenletes kedély mintaképe volt s Pierre elkeseredett néha-néha, mikor szüntelenül e kövér kamasz dicséretét hallotta, akinek a szelídsége neki lágyságnak tetszett, jósága bárgyúságnak és jóindulata vakságnak. Szülői, ezek a csendes emberek, akik halk számára tisztességes középszerű állásról álmodoztak, szemére vetették állhatatlanságát, rajongását, füstbement kísérleteit, tehetetlen vergődését a nagy eszmék és mutatós pályák felé.

Amióta férfi lett, nem mondták neki többé hogy: „Nézd meg Jeant és őt kövesd!” - de minden alkalommal azt hallotta ismételni: „Jean ezt tette, Jean azt tette". Megértette jól az értelmét s a szavak alatt rejlő célzást

Az anyjuk, rendes, takaros polgárasszony, kissé érzelgős, aki gyöngéd lelkű volt, de számító természetű, szünete nélkül csillapította két nagy fia között e rejtett ellenségeskedést, mely naponként újra föléledt a közös élet legapróbb, eseményeiben. Különben e percben egy jelentéktelen esemény zavarta nyugalmát s bonyodalomtól félt mert a múlt télen, míg fiai, ki-ki a maga tanulmányait végezte, ismeretséget kötöttek egyik szomszédjukkal. Rosémillynével, egy hosszú járatú kapitány özvegyével, akinek ura a tengerbe veszett két esztendővel ezelőtt. A fiatal özvegy - egészen, fiatal, huszonhárom éves - jó gazdasszony volt; ösztönszerűen ismerte az életet, mini valami szabad állat, mintha látta, tapasztalta, megértette és mérlegelte volna mind a lehető eseményeket, melyeket egészséges, szűkös és jóindulatú elmével ítélt meg, esténként egy vég hímzéssel és táskájával át szokott jönni a szíves szomszédokhoz, akik egy csésze teával kínálták meg.

Roland apó, akiben tengerészhóbortja motoszkált szüntelen, kérdezgette új barátnőjüket a boldogult kapitány felől s az asszony beszélt neki róla, utazásairól, régi elbeszéléseiről, zavar nélkül, mint okos és elmés asszony, aki szereti az életet és tiszteli a halált.

A két fiú hazatérve, itt találta a csinos özvegyet, befészkelve magát a házba s tüstént udvarolni kezdtek neki nem annyira azért, mintha tetszeni kívántak volna Rosémillyné-nek, mint inkább, hogy egyik a másikat kiszorítsa.

Okos és gyakorlatias anyjuk élénken remélte, hogy egyikük győzni fog. mert a fiatal asszony gazdag volt, de éppen annyira óhajtotta azt is, hogy a másiknak ez ne fájjon.

Rosémillyné szőke volt és kékszemű, gyermekies hajkoronája röpködött a legkisebb fuvallatra, kissé önfejű merész és harcias arckifejezése volt, mely sehogy se vágott össze elméje okos rendszerével.

Már úgy látszott. hogy Jeannak ad elsőbbséget, akihez természetük némi rokonsága vonzotta. Ez a kedvezés egyébként jóformán észrevétlen módon mutatkozott hangjában és tekintetében, meg abban; hogy néha elfogadta véleményét.

Ügy látszott, érzi, hogy Jean nézete az övét csak megerősíti. míg a Pierre-é végzetesen különbözött tőle. Mikor a doktornak az eszméiről beszélt, politikai, művészi, bölcsészi, erkölcsi eszméiről, azt mondogatta néha: „A maga bolondságai“. Pierre akkor a bíró hideg szemével nézte, aki az asszonyok pőréit dönti el, valamennyi asszonyét, e szegény teremtésekét!

Roland apó a fiúk hazatérte előtt sohase hívta meg halászkirándulásra Rosémillynét, valamint a feleségét se vitte sohase magával, mert szeretett hajóra szállni napkelte előtt Beausire nyugalmazott hosszújáratú kapitánnyal, kivel a kikötőben találkozott a dagály óráiban s akinek bizalmas barátja lett, s az öreg Papagris matrózzal, melléknevén Jean Bart-ral, aki a bárkára vigyázott.

Egyszer egy este múlthéten, mikor Rosémillyné, aki náluk ebédelt, megkérdezte tőle: „Igazán olyan nagyon mulatságos a halászat” - a hajdani ékszerész, hogy hízelegtek szenvedélyének s hogy elfogta a vágy azt mással is közleni, a pap módjára, aki hívőket keres, fölkiáltott:

- Volna kedve eljönni?

- Ó, igen.

- A jövő kedden?

- Jó, a jövő kedden.

- Olyan asszony maga, hogy útra kel reggeli öt órakor?

Az özvegy bámuló kiáltásba tört ki:

- Óh! már azt éppen nem.

Roland, csalatkozva várakozásában, leült s egyszerre habozni kezdett a meghívás dolgában.

Mégis megkérdezte:

- Hány órakor tudna elindulni?

- Hát… kilenckor!

- Előbb nem?

- Nem, előbb nem. ez is nagyon korán van!

A jó ember habozott. Biztosan nem fognak semmit, mert ha a nap süt, a hal nem kap a horogba; de a két testvér nagyon buzgólkodott a kirándulás mellett s megbeszélték és elrendezték együltőhelyükben.

Tehát a következő kedden a „Gyöngy“ horgonyt vetett a Héve-fok fehér szirtjeinél s halásztak délig, aztán szundikáltak, majd újra halásztak, anélkül, hogy fogtak volna valamit, s Roland apó kissé későre jött rá, hogy Rosemillyné nem szeretett és nem becsült mást ebben csak a tengeri sétát, s látván, hogy a horgok nem rázkódnak meg többé, félretette az oktalan türelmetlenség egy pillanatában, hatalmas „mennydörgés mennykővel” kísérve, ami éppúgy szólhatott a közönyös özvegynek, mint a megfoghatatlan halaknak.

Most a zsákmányul esett halat nézegette, az ö halát, a fösvény reszkető örömével: aztán az égre tekintve észrevette, hogy a nap szállni kezd már lefelé.

- No, gyerekek! - szólt - hátha hazamennénk?

Mind a kettő kihúzta a horgát. Összecsavarta, a parafatokba tette a megtisztított horgot s azán várakoztak.

Roland fölállt, hogy megvizsgálja a láthatárt, mint valami kapitány.

- Nincs szél - szólt -, evezni kell, fiúk!

S nyomban utána tette, észak felé nyújtott karral.

- Nini, a southamptoni hajó.

A sima tengeren, mely, mint valami kék selyem, terült el végtelenül, ragyogóan, arany és tűzszínű visszatükröződésekkel, a jelölt irályban feketés felhő emelkedett a rózsás égre. S észrevették lent a hajót, mely olyan messziről egész kicsinek Látszott.

Déli irányban még számos füstoszlopot lehetett látni, ahogy mind a havre-i révnek tart, melyből aiig lehetett megkülönböztetni a fehér vonalat es a világítótornyot, amely hegyesen állt, mint valami szarvnak a vége.

Roland megkérdezte:

- Ugye ma kell megjönnie a Normandiainak?

Jean felelt:

- Igen apa.

- Addsza csak a messzelátómat, azt hiszem, hogy ez az ottan.

Az apa kitolta a rézcsövet, szeméhez illesztette megkereste azt a pontot s mindjárt fölkiáltott, elragadtatva az örömtől, hogy látja:

- Igen, igen, ez az, megismertem a két kéményét. Nem akarja megnézni, Rosémillyné asszonyság?

Rosémillyné átvette a szerszámot s a messze óceán felé irányította kétségkívül anélkül, hogy szembenézett volna a hajóval, mert nem látott semmit se. csak valami kéket s körülötte valami színes karikái, valami gömbölyű szivárványt, aztán különös dolgokat, itt-ott sötétséget, mely a szemet szédítette.

Visszaadta Roland apónak a messzelátót:

- Én különben sohasem tudtam hasznát venni ennek fi szerszámnak. Az uram haragudott is miatta, mert ő óra hosszat állt az ablaknál, hogy nézze az elmenő hajókat.

Roland apó bosszankodva felelte:

- A maga szemében kell lenni a hibának, mert az én üvegem kitűnő.

Aztán a feleségének kínálta:

- Hát te nem akarsz belenézni?

- Köszönöm, nem, előre tudom, hogy nem látnék semmit

Rolandné negyvennyolcéves asszony volt, de nem érezte éveit. Úgy látszott mindenkinél jobban élvezi ezt a kirándulást s ezt a napnyugtát.

Gesztenyeszín fürtjei csak kezdettek fehéredni. Oly nyugodt és okos arca volt oly boldog és jóságos arca, hogy jólesett ránézni. Pierre fia mondása szerint ismerte a pénz értékét de ez cseppet se gátolta, hogy ne élvezze az álmodozás varázsát. Szerette a könyveket, a regényeket a költeményeket, nem művészi értékük, hanem a gyengéd és mélabús ábrándozás miatt, amelyet benne keltettek. Egy vers, ha köznapi, sőt rossz volt is, megrezegtette a kis húrt, ahogy mondogatta s valami csaknem valóra vált rejtélyes vágy érzését kellette benne. Tetszelgett magának e futó fölindulásokban, melyek egy kevéssé megzavarták lelkét, amit különben oly rendben tartott, mint valami számadási könyvet.

Havre-ba érkeztük óta szemmellátható testességet nyert, mely nehézkessé tette valaha oly hajlékony és karcsú termetét.

E tengeri kirándulás elragadta. Az ura, anélkül, hogy rossz ember lelt volna durván bánt vele ahogy durván szoktak viselkedni minden harag és gyűlölet nélkül a szatócs-kényurak, akiknél a parancsolás egyértelmű a káromkodással. Roland minden idegen előtt féken tartotta magát, de a maga családjában szabadjára engedte s rettenetesen viselkedett, noha mindenkitől félt. Az asszony borzadva a lármától, a jelenetektől, a fölösleges magyarázatoktól, mindig engedett és sohasem kért semmit. Most se merte kérni Rolandot hosszú idő óta, hogy vigye el a tengerre hajókázni. Örömmel ragadta meg tehát ezt az alkalmat s élvezete telt a ritka és új gyönyörűségben.

Az elindulás óta átengedte magát egész testében-lelkében ennek a lágy hintázásnak a vízen. Semmire se gondolt, nem bolyongott sem az emlékei, sem a reményei között, úgy tetszett neki, mintha a szíve úgy rengene, mint a teste ezen a puha, folyékony, kényelmes valamin, ami elringatja és elzsibbasztja.

Amikor az apa a hazatérést vezényelte: Rajta, helyre az evezőhöz!”, az asszony mosolygott, ahogy látta fiait az ő két nagy fiát, kabátjukat levetve s meztelen karjukon feltűrve az ingük ujját.

Pierre. aki a két asszony közelében ült, fölvette a kormánynál lévő lapátot. Jean meg a tatnál lévőt s megvárták, míg a parancsnok kiált, hogy: „Előre, egyszerre!", mert Roland apó sokat adott rá, hogy a gyakorlatok szabályszerűen történjenek.

Egyszerre egyforma erőfeszítéssel engedték le az evezőket, aztán nekifeküdtek teljes erejükből s valóságos verseny támadt, hogy erejüket megmutassák. Vitorlával jöttek egész lassan, de a fuvallat megszűnt s a két testvérférfi büszkesége egyszerre fellobbant a kilátás láttára, hogy egymással mérkőzhetnek.

Mikor magukban mentek az apjukkal halászni. így eveztek, szinte anélkül, hogy valaki kormányozna, mert Roland a horgokat készítette elő, folyton vigyázva a bárka menetére, melyet egy szóval vagy egy mozdulattal irányított: „Jean, lassabban!” - „Te meg, Pierre, erősebben!” Vagy azt mondta: „No most az egyik, no most mind a kettő egy kis olajat a karba!” Emez, ki elmélázott, erősebben evezett, amaz, ki jól nekilátott, kevesebb tűzzel s a hajó rendben ment.

Ma ki akarták mutatni a karizmukat. A Pierre karja szőrös volt, kissé sovány, de izmos, míg a Jeané gömbölyű és fehér, kissé rózsás, egész köteg izommal, melyek dagadtak a bőr alatt.

Először Pierre volt előnyben, összeszorította fogát, redőbe húzta homlokát, kifeszítette lábát s az evezőre szorítva kezét, egész hosszúságában belementette azt minden lökésnél, s a „Gyöngy” előre haladt a part felé Roland apó, aki a hajó orrában ült, hogy a tatnál lévő padot egészen a két asszonynak engedje át a vezényléssel mulatta magát: „Lassan az egyik - erősebben a másik” Az „egyik” megkettőztette hevét s a „másik” nem tudta követni a dühös evezést.

A parancsnok végre elrendelte: „Állj!” A két lapát egyszerre emelkedett föl s Jean apja parancsára maga evezett pár pillanatig. De e perctől kezdve ő maradt előnyben; lelket nyert, belemelegedett, míg Pierre elfulladva, kifáradva ez erőpróbától, gyengült s lihegni kezdett. Roland apó egymásután négyszer megállíttatta, hogy időt adjon az idősebbnek lélegzethez jutni s egyenes irányba fordítani a kitért bárkát. A doktor izzadó homlokkal, sápadt arccal, megszégyenülten és mérgesen dadogta:

- Nem tudom mi lelt, görcs állt a szívembe. Egészen jól mentem s ez elernyeszti a karomat.

Jean megkérdezte:

- Akarod, hogy magam evezzek a kettős lapáttal?

- Köszönöm, nem, majd elmúlik.

Az anya kedvetlenül szólt:

- Nézd, Pierre, mire való ilyen állapotba hozni magadat, hiszen végre is nem vagy gyermek.

Pierre vállat vont s újra evezéshez látott.

Rosémillyné, mintha semmit se látott, semmit se értett és hallott volna. Kis szőke feje a hajó minden mozgására hirtelen és csinos mozdulatot tett előre, amitől föllebbentek szőke fürtéi a halántékán.

Most Roland apó felkiáltott: „Nini, itt az Albert herceg, elért bennünket.” Mindenki odanézett. A hosszú, alacsony southamptoni hajó előrehajló két kéményévél és két sárga kerékdobjával, melyek gömbölyűek voltak, mint valami emberarc, teljes gőzerővel jött, utasokkal és kinyitott napernyőkkel terhelten. Zúgó, sebes kerekei, melyek csapkodták a tajtékozva visszahulló vizet, sürgős külsőt kölcsönöztek neki, mint valami siető futárnak s egyenest előre törve szelte a tengert kél keskeny és átlátszó habzuhatagot emelve föl, melyek a hajópárkány hosszában húzódták végig.

Ahogy egészen a „Gyöngy” mellé ért. Roland apó megemelte kalapját, a két asszony kendőjével integetett s feltucat napernyő válaszolt az üdvözletre, élénk himbálódzással a postahajón, mely eltávozott Csendes hullámzást hagyva maga után a tenger sima, fénylő felületén.

Több hajót is látlak, szintén füsttel koronázva, a látóhatár minden pontjáról a rövid, fehér révpart felé tartani, mely egymásután nyelte el őket, mint valami száj. A halászbárkák s a nagy vitorlások égre nyúló sudár árbocaikkal, a láthatatlan vontatóhajóktól húzva, mind ideérkeztek, ki gyorsan ki lassan, e tatánk ragadozóhoz mely időről időre jóllakottnak látszott s a nyílt tengerbe másik hajórajt dobott vissza postahajókból, briggekből, goélette-ekből, kötélcsomókkal telerakott háromárbócosakból. A sebes gőzösök szétfutottak jobbra balra, míg a vitorlás készségek elhagyva a vontatóktól, melyek idáig húzták, mozdulatlanul maradtak, mialatt teljesen fölszerelkeztek a nagy vitorlától kezdve az árboc tetején lévő kis vitorláig fehér vagy barna vásznakkal, melyek pirosnak látszottak a nyugvó naptól.

Rolandné félig lehunyt szemmel mormolta:

- Istenem milyen szép is ez a tenger!

Rosémillyné hosszas sóhajjal felelt, melyben mégsem volt semmi szomorúság:

- Igen, de néha bajt is csinál.

Roland felkiáltott:

- Nini, itt a „Normandia”, a kikötő bejáratánál. Elég nagy, he?

Aztán elmagyarázta a parttal szemközt lévő partot odaát! a Szajna torkolatának a másik oldalán - húsz kilométernyi ez a torkolat, mondta. Megmutatta Villerville-t, Trouville-t, Houlgate-ot, a caeni partot, Luc-öt. Arramanches-t és a Calvados-szirteket, melyek veszélyessé teszik a hajózást Cherbourgig. Majd a szajna-parti zátonyok kérdéseit fejtegette, melyek minden dagálykor helyet cserélnek, s megtévesztik magukat a gouilleboeufi hajókalauzokat is, ha nem járnák minden nap azon az úton. Megmutatta, hogy választja el Havre Alsó-Normandiát a felsőtől. Alsó Normandiában a part alacsonyan ereszkedik alá rétségekben, legelőkben, mezőkben a tengerig, belső Normandia partja ellenkezőleg egyenes, meredek part, szaggatott, ágbogas, hatalmas. Dunkerque-ig rengeteg fehér bástyafalat képez s minden beszögellésében egy városka \agy egy kikötő búvik meg: Etretat, Fécamp, Saint-Valery, Le Trépont, Dieppe stb.

A két asszony oda se hallgatott, elmerültek a jóérzésben, meghatva az óceán látásától, ahogy tele volt hajóval, melyek úgy futkosnak, mint az állatok a barlangjuk körül. Csak hallgattak, e rengeteg láthatár - mind levegő és víz - kissé rájuk nehezedett, a nap nyugasztó és pompás lemente némává tette őket. Csak Roland beszélt vég nélkül; ő mar olyan volt, hogy semmi se zavarta. Az asszonyok, akik idegesebbek voltak érezték néha anélkül, hogy értenék az okát, hogy e fölösleges hang lármája oly ingerlő, mint valami gorombaság.

Pierre és Jean lecsendesülve, lassan eveztek s a „Gyöngy” a kikötőbe ért, az egész kis bárka a nagy hajók mellé.

Ahogy a part szegélyét érintette, Papagris matróz, aki várakozott rá, kezét nyújtotta a hölgyeknek a kiszállásra. Bementek a városba. A nagy, nyugalmas sokaság a sokaság, mely mindennap elmegy a kikötőbe a dagály órájában, szintén hazatért,

Rolandné és Rosémillyné elől mentek, a három férfi utánuk. A Párisi utcába érve néhol megállottak egy divatkereskedés vagy egy ékszerészbolt előtt megnézni egy kalapot vagy egy ékszert, aztán újból megindultak, miután kicserélték gondolataikat.

A Börze-téren Roland mint minden nap. megnézegette a közlekedési vállalat hajókkal tele állomását, melyet a többi hajóállások folytattak, hol a hatalmas hajók egymásra feszült hassal hemzseglek négy vagy öt sorban is. Csupa megolvashatatlan árboc több kilométernyi területen a part mentében s mind e sok árboc vitorlarúdjaikkal, hegyes végükkel, alattságaikkal e térségnek a város közepén valami nagy, holt erdő színét kölcsönözte. E levélnélküli erdő fölött sirályok keringtek, kémlelve a vízbe dobott maradékokat, hogy hová csapjanak le, mint valami kő, mely leesik s egy hajósinas, aki valami tekerőcsigát kötözött egy árbocderék végéhez, olyan volt, mintha fészket keresni mászott volna oda fel.

- Nem ebédelne velünk minden különös teketória nélkül, hogy együtt fejezzük be az együtt töltött napot? - kérdezte Rolandné Rosemilly-nétől.

- Óh igen, kész örömest, én is minden teketória nélkül fogadom el. Szomorú lenne ez este magányosan térni haza.

Pierre, aki hallotta ezt s akit a fiatal asszony közönyössége már bántani kezdett, azt mormolta; „Jó, na lám az özvegy egészen begyökerezik most már.” Néhány nap óta „az özvegy”-nek hívta, E szó. anélkül, hogy kifejezne valamit/ ingerelte Jeant, de csak a hanghordozás miatt, mely rosszindulatúnak és sértőnek tetszett előtte.

A három férfi egy szót se szólt többet lakásuk küszöbéig. Keskeny ház volt ez, mely a földszintből és két emeletből állott a Belle-Normande utcában. A szolgáló, Julcsa, tizenkilenc esztendős, olcsó, vidéki szolgáló a parasztok bámész és állatias kifejezésével, jött ajtót nyitni, aztán be- csukta a kaput s gazdái mögött felment a szalonba, mely az első emeleten volt, majd megszólalt:

- Vót itt egy úr háromszor is.

Roland apó. ki sohasem beszélt vele ordítás és káromkodás nélkül, ráförmedt:

- Ki volt itt? A kutyateremtését!

A leányt sohasem zavarta gazdája ordítása s azt felelte:

- Egy úr a jegyzőtül!

- Milyen jegyzőtől?

- Hát Cann úrtól.

- És mit mondott az az úr?

- Hogy Cann úr elgyün a maga személyében az este.

Lecanu úr jegyző volt s némiképpen barátja is Roland apónak, akinek az ügyeit intézte. Abból, hogy bejelentette látogatását az este az következett, hogy sürgős és fontos dolog forog szóban s a négy családtag egymásra nézett, megzavarva ez újságtól, ahogy a szerény viszonyok közt élő emberek szoktak lenni minden jegyzői közben járásnál mely bennük egész csomó szerződés, örökség, pör eszméit kelti fel kellemes vagy kellemetlen dolgokét. Az apa pár pillanatnyi hallgatás után azt mormolta: