AMTAK E-KÖNYVEK

George MEREDITH

AZ ÖNZŐ

Regény

Fordította: Babits Mihály, Tóth Árpád

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-45-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

GEORGE MEREDITH

AZ ÖNZŐ

Fordította: Babits Mihály, Tóth Árpád

Tartalom

George MEREDITH

AZ ÖNZŐ

GEORGE MEREDITH

AZ ÖNZŐ

Fordította: Babits Mihály, Tóth Árpád

ELŐHANG.

I. FEJEZET.

II. FEJEZET.

III. FEJEZET.

IV. FEJEZET.

V. FEJEZET.

VI. FEJEZET.

VII. FEJEZET.

VIII. FEJEZET.

IX. FEJEZET.

X. FEJEZET.

XI. FEJEZET.

XII. FEJEZET.

XIII. FEJEZET.

XIV. FEJEZET.

XV. FEJEZET.

XVI. FEJEZET.

XVII. FEJEZET.

XVIII. FEJEZET.

XIX. FEJEZET.

XX. FEJEZET.

XXI. FEJEZET.

XXII. FEJEZET.

XXIII. FEJEZET.

XXIV. FEJEZET.

XXV. FEJEZET.

MÁSODIK KÖTET

I. FEJEZET.

II. FEJEZET.

III. FEJEZET.

IV. FEJEZET,

V. FEJEZET,

VI. FEJEZET.

VII. FEJEZET.

VIII. FEJEZET,

IX. FEJEZET.

X. FEJEZET.

IX. FEJEZET.

XII. FEJEZET,

XIII. FEJEZET,

XIV. FEJEZET.

XV. FEJEZET.

XVI. FEJEZET.

XVII. FEJEZET,

XVIII. FEJEZET,

XIX. FEJEZET.

XX. FEJEZET.

XXI. FEJEZET.

XXII. FEJEZET.

XXIII. FEJEZET.

XXIV. FEJEZET.

XXV. FEJEZET,

ELSŐ KÖTET

George Meredith.

Tongues in the trees, books in the running brooks, sermons in stones and good in everything.

I.

A Vacaria csucsán állottam, majdnem kétezer méternyi magasságban; előttem a Királykő, rengeteg fehér kőtömeg a déli napban, áttetszően ragyogott, csiszolt, elképzelhetetlen gyémánthegy. Balra a sztinában zsendicét kínált a csobán felesége: mögöttem, lentebb, az elmaradt társaság, vidámra fáradt szász leányok emelgették szöges botjaikat, lihegve hozta a kapitány legénye a konzervekkel, hideg hússal megbélelt hátízsákot; a nevető karaván úgy tűnt föl a fenyvek mögül, mint valami újfajta hegyi patak, mely fölfelé csörren: bugyborékos élet a mohos köveken. Eznap nem folytattam George Meredithet, akit ekkor már hónapok óta bújtam, de eznap kezdtem igazán megérteni.

A vér persze vígan folyt eremben, mint megint egy újmódi hegyi patak; lábaimat acéllá edzé a fáradtság; nevetni, kiáltani, futni akartam; éreztem, hogy mily badarság búsulni ez életben; mikor az élet oly szép, természetben és társaságban.

II.

Ez optimizmus és ez George Meredith optimizmusa: angol optimizmus, hóditóké és vidám sportmaneké. Ez egyúttal az utazók optimizmusa, akik újat kívánnak látni. És voltaképpen nem optimizmus ez, legalább ő maga nem tud semmit róla, hogy az volna. Ezen a határon az optimizmus és pesszimizmus megszűnnek; "e szóknak nincs többé értelműk" - mondja Meredith. Az ember a föld fia - mondja Meredith: a Föld az a hatalmas She, akit verseiben folyvást megjelenni hallunk; mihelyt az ember a földtől elszakad, pesszimista lesz; s aztán, talán hogy meneküljön a pesszimizmustól, optimista lesz. A XIX. századi angol irodalom legnagyobb csomója ez, melyet Meredith igy mintegy kettévág. Byron tetszeleg a pesszimizmusban, Dickens a philanthrópiához menekül előle, Thackeray és Carlyle a gúnyhoz, Shelley, majd inkább Tennyson és a praerafaeliták a széphez (s a rútat egyszerűen nem veszik tudomásul); akkor jön egy költő, egy ideális ember, és ideális angol, akinek a világon a legnagyobb boldogság jutott osztályrészül, (annak az asszonynak a szerelme, akit Poe "neme legnemesebbjének" nevez s Flórencben hosszú élet avval az asszonnyal) akkor jön, mondom, Browning s fenséges drámába olvasztva a szép mellett minden rútat, minden szomorút is, a végén mégis azt szűri le, amit a kis Pippa énekel:

Az Isten egében,
Rendben a világ:

God's in his Heaven, all's right with the World: ez az angol érzés kvintesszenciája Meredithig: theologikus optimizmus, amelynek Isten kell, hogy megmagyarázza, miért érzi jónak a világot minden baj dacára, Isten kell, hogy all rightot mondhasson e komisz világra, - pedig all rightot kell mondania, hisz angol, Isten kell, mint Wordsworthnek, aki szintén úgy vélekedik, hogy

not in utter nakedness
but trailing clouds of glory do we come
from God, who is our home.

III.

Browning után csak Meredith jöhetett. Ő talán Browningtól tanult meg érezni, Carlyletől, a Sartor Rosartusból, szeretni (ezek voltak kedves olvasmányai); s érzés és nevetés gondolattá lett nála és igy szólt Byronhoz: Tudom én, miért vagy te pesszimista; és igy szólt Browninghoz: Tudom én, miért vagy te optimista; és igy szólt mihozzánk: Éljetek, ahogy a föld tanít és eszetekbe se jut sem optimizmus, sem pesszimizmus. Ezer meg ezer példája van arra, mennyire hat a fizikai élet a világnézetre: regényhősei legszentebb megindulásaikat, legmagasabb érzelmeiket egy jó lovaglásnak, egy kitűnő reggelinek köszönhetik: Mikor Vittoria Milanóból hajnalban menekül, a friss reggeli légben kávéra éhezik és ez a legfenségesebb hangulatok egyike; mikor Vernon, a good walker, Crossjayt keresi, a zubogó esőben való séta a legcsodálatosabb érzelmekre költi; Clara, a boldogtalan Clara, egy reggeli lovaglás után tökéletesen vidám; Dr. Middleton a kitűnő borok miatt nem hajt leánya panaszaíra; Dianával a délnyugati szél minden keservét elfeledteti; s hát Nevil és Renée bárkázása az Alpesek alatt! s hát a rajnai vihar hatása Richardra! Sokszorozni lehetne a példákat s az uj regényirodalom legszebb lapjait hozni föl illusztrációnak. "A tüdők és tagok erős gyakorlása az ember erkölcsi támasza" - mondja Meredith. (Lord Ormont.) Ez a természet segítsége.

És a természetleírásokban remekel Meredith. Eleven, hamvas színekben festi a természetet, a szerető szem minden látásával, a szerető ajk bőbeszédűségével. Stílusa lágy és tiszta szópatak, s hullt cseresznyevirágokat röpít apró hullámain. Alpesi és angol tájai egyaránt feledhetetlenek. "Itt kis víg remények nyílnak számodra, virágok és táplálék gyanánt, közvetlen, kész haszonra, elég, ha jó közel, mint kell halandó reményének. Hogy elzárul körötted itt a régi tág élet! Erőd embere vagy, nem több. Miért kérne többet az ember? csodálva kérdi, aki egészséges." (Harry Richmond).

Ez a természet segítsége.

IV.

A másik a társaság segítsége. Egészséges ember emberek közé vágy. A nagy városok is a föld virágai, a földanya gyermekeinek fészkei. Meredithnek elragadó lapjai vannak Londonról. "A nagy városokban is Isten lakik" mondja Bryant - s ezt Meredith oda módosítja: a nagy városokban is a föld szíve dobog. Dianára, a szellemi munkával pénzét kereső Dianára, London utcai forgataga éppoly átalakító hatással van, mint Richardra a rajnai dombok. "Szerette a tömeget. Öltözete volt neki... Az utcalángok sötétedés után, vére gyors mozgása, mind hozzájárultak, hogy szikrát üssenek lelkében, inspírálni éjjeli írását... Hajlandó volt kimondani, hogy nincs planétánkon lakható hely, egészségesebb, kellemesebb, mint London."

Meredith távol van minden Rousseau-ságtól. A társaságot hirdeti, még jobban tán, mint a természetet. Ő az angol társadalmi novel betetőzője. Egy-egy regénye, pl. az Egoist, a tökéletes társadalmi regény; csupa finom pszichológia, ahol a cselekvény tisztán a személyek társadalmi viszonyainak története. A művelt, előkelő angol társaság ez; a legszellemesebb és legfrissebb csevegések folynak le előttünk, s a szavak finom célzásait, a hanglejtések jelentős árnyalatait úgy érezzük, mintha színpadról hallanók. E párbeszédekben éppúgy érezzük az író gyönyörködését, mint a természetleírásokon. Fejezeteinek felosztása gyakran csupa party-jelenetezés és címei a Dramatis Personae. Egy regényének ily alcímet ad: Komédia elbeszélésben; és igy határozza meg elején a komédiát: "olyan játék, mely a társaséletre vet reflexiókat, civilizált férfiakkal és nőkkel játszik a szalonban" s nem szorult külső küzdelmekre, erőszakos rázkódtatásokra, hogy meggyőzzön. S minden epikai szélesség és árnyalatos részletezés mellett Meredith művein a komikai muzsa lebeg.

V.

Ez a Múzsa a legegészségesebb Szellem a világon, s egyáltalán nem véletlen, hogy Meredith legkedvesebb külföldi írója Moliére s könyvet ír - egyik legszebb könyvét - a Komédiáról: Essay on Comedy. Az a világnézet, melynek elemzését megkísértettük, a Komikai Szellem műve. Meredith említett műve legszebb lapján leírja ezt a Szellemet: józan emberek látják őt, - mondja, a társaság fölött lebegni, overhead. Ahol egészséges férfiak és nők együtt vannak, ott megjelenik a Komikai Szellem, ezüst kacagással. Ítél, mérsékel, gyógyít, nyugtat; jó szellem, tele egészséges malíciával, a Természet és Társaság szelleme. Ahol nincs társaság, nincs komikai szellem, nincs igazi egészség; ahol a nők alárendeltek, mint keleten, durva röhej lehet, a Komikai Szellem nem jelenik meg.

Nem mennyei szellem ez! teljesen a Földé. A jót, a rossznak kárpótlását nem az Égtől várja, mint Browning, mint Wordsworth. Nem is keres a rossz mögött titkos jót és nem optimista. A távol jövő, a ködös problémák nem érdeklik. A Honnan és Hová kérdéseihez semmi köze; ragaszkodik a Földhöz, aki "szült bennünket, aki egyetlen látható barátunk"; "aki adja nekünk az emberszerető Nazarénust, a mártírokat, a költőket, a búzát és bort." Hálás mindenért, amit a Föld ad; Meredith legszebb lapjainak egyikét a borfajokról írta. Ragaszkodik a földhöz, ráhagyva jövő dolgát, jobban szeretve őt, hogysem kérdene:

Leaving her the future task;
loving her too well to ask.
"Ami néma, - mondja - nem kérdezzük":
what is dumb
we question not, nor ask
the silent to give sound
the hidden to unmask
the distant to draw near,

de nem is félünk tőle.

The Great Unseen, nowise the Dark Unknown.

A Komikai Szellem nem fél a haláltól. Hisz, ami meghal, a Földbe kerül, anyja kebelére, ahonnan a rózsa fakad:

Into the breast, that gives the rose,
shall I with shuddering fall?

VI.

Ilyen a komikai szellem.

Nem filozófus szellem, hanem naturalista: nem tagadja le a jót, sem a rosszat: a jót élvezi, a rosszat neveti, s javítani próbálja. Teljesen modern és praktikus szellem: az elavultat neveti; forradalmi szellem, tekintély nincs előtte. Angol szellem: szereti a szépet, de szereti a hasznosat is: mi sem áll tőle távolabb, mint a l'art pour l'art: irodalma ethikai és társadalmi; de sohasem száraz. Gyönyörködik minden szépben, de nem fél a rúttól; nem veti meg a képzelet legmerészebb csapongásait sem, hogy mulasson rajtuk: igazi epikureus, aki mindent élvez, képzeletet és valót. Aki Shaving of Shagpat legfantasztikusabb keleti színeit szőtte, ugyanaz fotografálta a Rhoda Fleming utolérhetetlenül naturális pórjeleneteit.

VII.

Ezzel a komikai szellemmel telítve vannak Meredith művei.

És mindazonáltal Meredith nem humorista. Komoly ember, aki mindent komolyan vesz, azt is, amin nevet. Elsősorban komolyan veszi az életet. A legkisebb gyöngeség rettenetes, hólabdaként növekvő következményeit senkisem ismeri olyan jól; s senkinek sincs oly éles szeme észrevenni az emberekközti titkos réseket, melyek napról-napra mélyülnek, soha össze nem forrhatnak. Senki nem tudja jobban, mily lelkiküzdelem ez az egész élet, s mennyire mindig résen kell lennünk, hogy becsülettel megálljuk. Ideálja a "boldog harcos" with cheerful fervour of a warrior's mien. S műveinek olvasása, átérzése valóságos edzés e küzdelemre. Iránya, mint mondtam (ebben is folytatója, betetőzője a nagy angol regényirodalomnak) tökéletesen erkölcsi. Kitűnő szemével rögtön észreveszi az emberek titkos, apró hibáit, melyek a sok bajt okozzák, és mint az orvos, a legfájóbb pontra nyomja ujját, hogy akinek akarata van, gyógyuljon meg. És úgy találja, hogy az emberek legfájóbb pontja az önzés, hiúság és gyávaság. Bátorságra tanít, és lelki erőre, amihez első sorban fizikai erő kell: az erőst a csapások csak erősitik. Az erős előre vágyik, küzdelemre, több csapás közé, mint a gyermek, aki katona akar lenni, vagy hajós. Meredithnek kedvelt alakja az egészséges kamasz fiú, aki tengerész akar lenni. Mennyi nemesség, lovagiasság, erő és bátorság az egészséges kamasz fiúkban! Ezekhez legyetek hasonlók, mondja Meredith, és ne kisdedekhez. Előre! és ne félj a csapásoktól.

Lo! of hundreds who aspíre
eighties perish, nineties tíre
they who bear up, in spite of wrecks and wracks
were season'd by celestial hall of thwacks.

VIII.

De a legnagyobb bátorság önmagunk ellen kell, a saját önzésünk ellen. Mert minden gyávaságunk, jövőnk ellensége, önzésünkből fakad. De figyeljünk: nem a nagy, őszinte, Stirner-féle, Nietzsche-féle önzést veszi átka alá írónk, hanem az apró, rejtett, hazug önzést, mely öntudatlan, melyet a világ gyakran nemeslelkűségnek nevez, s mely maga is annak hiszi magát. Ennek a nem sejtett, s csak annál pusztítóbb, átkosabb önzésnek sötét, járatlan, bonyodalmas mélyébe világitani rettenetes rendőrlámpása van Meredithnek. S a lélek e rejtett helyeinek sötétsége, gondozatlansága, annál megrázóbb látvány, mennél fényesebb, kápráztatóbb a külső lélek, melyet a világ lát.

Sir Willoughby, az Egoist hőse, kiváló ősök ivadéka, egészséges és széptestű, olyan lábszárai vannak, mint az I. Károly korabeli angol gavalléroknak, (e vonás még jellemzőbb az íróra, mint alakjára), roppant vagyonnal bír, művelt és szellemes, a hölgyek bálványa, kitűnő sportsman; alárendeltjei alig győzik magasztalni nemes lelkét, ismerősei, rokonai hűségét a barátságban, előzékenységét a társaságban: minden boldogságra predesztinált ember. De lelke mélyében, mint valami mérges rák, pusztít egy feneketlen hiúság és önzés, melyet senkise gyanít, legkevésbé ő maga. Emiatt, tisztán csak emiatt, boldogtalan lesz s boldogtalanná teszi azokat, akiket (ő legalább úgy véli = önzése úgy kívánja) szeret. Értsük meg jól: a fejlődésbe semmi külső ok nem játszik bele: tisztán ez az észrevehetetlen, lassan működő méreg: az önzés. A szegény vergődő hős nem sejti bűnhődésének okát, mert nincs merészsége a saját lelkébe nézni. Nem ismerek rettentőbb, mélyebb, következetesebb festményt a világirodalomban. S e borzasztóságok mélységeit csak az író érzi és érezteti velünk: a világ szemében minden oly fényes, boldog, mint előbb volt. Egyik fejezetnek a címe és színhelye Az önző szívében, de az egész regény e kísérteties helyen történik. S ami legjobban ellentétben áll a megszokott moralistasablonnal s legjobban bizonyítja az író nagyságát és csodálatosan mély behatolását: az önzőt nem megvetjük olvasása közben, hanem sajnáljuk, teljesen együtt érzünk vele s szívdobogva várjuk vergődésének eredményeit. Hasonlóra csak egy példát tudok: Shakespeare Shylockját.

IX.

Meredithnek, a filozófusnak van egy ködös pszichológiai elmélete, a vérről, agyról és szellemről, mint stációkról (blood, brain and spírit), mely verseiben minduntalan előbukkan; ezt a ködös elméletet Meredith, a költő, regényeiben oly konkrét példákkal világosítja meg, melyeket a világ minden tudományos pszihologusa csak bámulhat, de nem utánozhat. Józan szeme a végsőkig hat; de nála a lélektan rögtön erkölcstanná jegecedik, s minden alakjából megvan a tanulság, anélkül, hogy az író külön kiemelné. Meredith epikureus, Epicúri de grege porcus; de e pompás epikureusnak azt lehetne műveire írni mottóul, ami Eötvös egy művének tanulsága: csak az önzőnek nincs vigasztalása. Meredith altruista; de altruizmusa nem a siránkozó, philantropikus altruizmus, hanem ama józan, férfias virtus, amely az önfegyelmezésben edző erőt, mások boldogságában önnön örömét keresi.

X.

Meredith tanai semmikép sem elméleti tanok. Egy költő vérmérsékletéből fakadtak és nagyon is konkrét alkalmazásokban jelennek meg. Legfontosabb társadalmi alkalmazásuk a jövő nemzedék kérdésére vonatkozik. Ezt a kérdést, mely a mai angol gondolkozók egyik legtöbbet emlegetett kérdése, igy lehetne röviden formulázni egoista szempontból: Az ember legnagyobb boldogsága, hogy utódaiban felülmúlja önmagát. Der Mensch ist etwas, das überwunden werden soll. Was habt ihr gethan, ihn zu überwinden?

Nietzsche Übermenschének halvány árnya Shaw Supermanje. De Shaw fölületes és cinikus bölcselkedései nem tehettek komoly hatást a komoly angolra. Már sokkal mélyebbre vágó Wells remekművének, a Mankind in the Makingnek hatása. Senki nem vetette jobban szemére egy nemzetnek kötelességeit gyermekei iránt. Kimondta, hogy mindennél fontosabb a jövő nemzedék dolga. Meredith költészete (az élet e hű másolata) pompás bizonyítéka Wells gondolatainak. A gyermek, az a hatalmas harmadik, minden szerelmi történetének titkos középpontja. Mert első kötelességünk a jövendő nemzedék iránt, az egészséges és boldog szerelem. Erről olyan lapok vannak írónknál, melyek a világ legremekebb erotikus műveivel versenyeznek. A szerelem nála nem légies, de tiszta, nem buja, de földszagú, testszagú. Prüdériától és pornográfiától egyaránt távol áll. Egészséges: tehát ép oly ellentéte az aszketízmusnak, mint a hedonizmusnak. Aki egyszer Richard és Lucy szerelmét olvasta, soha nem feledheti el e keleties színekben pompázó, s mégis oly igaz egyszerű történetet. A Love in the Valley népiesen zengő, mélységesen természetes sorai örökre fülemben csengenek. Csak Tennyson írt hasonlókat.

Második kötelességünk: szeretni a gyermekeket. Alig van szava költőnknek, melyet jobban szeretnék, mint e lefordíthatatlan tömörségű szavakat:

The young generation! ah, there is the child
of our souls down the Ages! to blood for it, proof
that souls we have.

Meredith Dickens örököse a gyermekek szeretetében. Gyermekalakjai mind erre vallanak. De óva int a kényeztetéstől. Ideálja a szabad, edző, katonás nevelés. Katonákat és tengerészeket kell nevelnetek, - mondja honfitársainak. A szobanevelést csak gúnyolni tudja.

A harmadik kötelesség: a magunk jólétének ápolása gyermekeink érdekében. Ami most a mienk, egykor az övék lesz. Az ő öröküket kell rendben tartanunk.

Keep the young generations in hail
and bequeath them no tumbled house!

Ne hagyj roskatag házat gyermekeidre, - a legmélyebb mondások egyike.

XI.

Meredith tanainak másik alkalmazása (a leghírhedtebb) a nőre és házasságra vonatkozik. Meredith nagyon ismeri és nagyon tiszteli a nőt. Ezt minden nőalakja bizonyítja: Vittoria, Diana, Clara, Laetitia, még a szerencsétlen Dahlia is. S mert mélyen ismeri a nő lelkét nyomorúságaiban is, egész a prostitúcióig: rajongó híve a nőemancipációnak. De nem a kékharisnyás, affektált feminizmusnak, hanem annak, amely igazi szabadságon, az előítéletektől való fölszabaduláson alapul, de nem a férfiak majmolásán. Egészséges, boldog és intelligens hölgyeket akar a jövendő nemzedék anyáiul. S merészen szabadgondolkodó létére, megtámadja a legmeggyökerezettebb előítéletek egyikét, a házasságot. Regényei valóságos boncoló asztalai az átlagházasságoknak, s a fogoly nők reménytelen vergődése többször borzasztó perspektívákat tár elénk. Szokott módszerével itt is a szerencsésebbnek látszó eseteket választja, melyeknek annál nagyobb a bizonyító erejük. A Modern Szerelemhez hasonló pszihológiai mélységű költemény kevés van: e költemény egyúttal érv a házasság ellen, mint az Egoist is.

De íme az első ok, amiért ezt a nagy erkölcsi írót anarchistának bélyegezték.

Politikai eszméiben csakugyan majdnem anarchista. Sokat foglalkozik politikával, mint minden angol; alakjainak szájába adja eszméit, s a szocialisták és anarchisták legrokonszenvesebb alakjai közé tartoznak. A szocialista gondolataiban Rousseau tavánál (Tragic Comedians), még az alpesi természet is forradalmi eszméket látszik táplálni. Dr. Shrapnel alakja az új angol regényírás egyik dicsősége. Ideálja az angol paraszt, kinek olympusi nyugalmát, lélekerejét oly remekül festi, Mas' Gammonban. Merészen megtámadja (egy demokratikus német professzor szájával) az angol arisztokráciát, melyet úgy ismer, mint kevesen. A gazdagokat, akik küzdelem nélkül jutottak vagyonhoz, majdnem megveti. Aki nem küzd, nem él. Ezek a természet szegényitői: impoverishers of nature! A német hercegek jobbak, mint az angol arisztokraták: mert legalább valamit tenniök kell. Minden újító törekvés rokonszenves előtte. Rajong Itália szabadságáért. Rajong a francia forradalomért, (könyvet ír róla) s gyűlöli Napóleont, a forradalom meghamisítóját. A vallás mai formáit legmélyükben támadja, mikor kimondja, hogy imádkozni bűn.

Érthető, hogy a tömeg anarchistának nevezi. De mi minden sorából érezzük a nagy tiszteletet a változhatatlan törvények iránt és voltakép valami mély vallásosságot, mely a meggyőződés hangulata. Teljes ellentéte a Shaw-féle forradalmárkodásnak. Minden szava komoly és szent, s a cinizmus ezer mérföldre van tőle. Mindazáltal szatirikus: Thackeray utóda. Gúnyja sohasem goromba, de mindig igaz és mély, s igy annál jobban sért. Érthető, hogy anarchistának nevezik.

XII.

Trevelyan, költőnk legújabb monográfusa, igy nevezi őt: a józanság ihletett prófétája: the inspíred prophet of sanity. A sajátságos ellentét (contradictio in adjecto), amely e meghatározásban rejlik, rányomja bélyegét Meredith minden sorára. Amily egészséges és józan, mint filozófus, oly lázas és ihletett, mint költő. A tartalom nála sajátságos ellentétben van a formával, s ez új, külön zamatot ad költészetének. A józan ész hirdetője elsősorban Singer of strange songs: különös énekek dalosa. Népszerűtlenségét jórészt ennek a különösségnek köszönheti.

A legnehezebb angol költők egyike, prózában és versben egyaránt. Ebben is Browning utóda. A nehézséget sohasem gondolatának homályossága okozza, hanem rendkívüli gazdagsága, mely minden szóval új meg új gondolatot hoz. Tömörsége sokszor majdnem transcendentális. Stílusára legjellemzőbbek az örökösen váltakozó metaforák, melyekből egy-egy mondatba három-négy is szorul, sajátságos vibrálást adva a prózának. E metaforák, melyeket minduntalan elhagy, egy újabb kedvéért, a képzeletnek rendkívüli, sőt rendellenes élénkségére vallanak. Amily reálisak regényei tárgyilag, oly lázas, költői, fantasztikus a stílusuk. Ahol pedig elhagyja a valóság birodalmát, s a mesés Keletre megy, szabadon eresztve fantáziáját, e szilaj paripát, ott olyan mesét mond, mint a Shaving of Shagpat, melyet megdöbbenve, kétkedve, lázban olvasunk, és nem tudunk mire vélni. Stílusa talán Carlylere emlékeztet, de mint mesélőnek Bunyan-ig kell visszamennünk párjáért.

Népszerűtlenségének még két oka van. Versben az abstruz mitológiai tárgyak. A mitológiának (melyben valóságos szakember) és a történetnek legismeretlenebb részeit keresi ki s ismertnek föltételezve, csupa célzásokban meséli el. Egyik legszebb költeményében, mely Persephone leányáról szól, a hősöknek, Demeternek, Skiageneiának, Plútonnak neve sem fordul elő. A történelemből Atillát választja hősének, hatalmas színekkel ecsetelve egy nagy birodalom bukását, de az eseményeket tudni kell, mielőtt hozzá fogsz.

Regényben pedig átka a hosszúság. Rengetegül pontos elemzéseihez minden tömörség mellett is rengeteg szó kell, és a cselekmény igen lassan halad. Hozzátéve, hogy e cselekmény különben is igen kevés és teljesen belső, könnyen érthető, hogy (bár Swinburne már első verseiről elragadtatással írt) a nagy közönség előtt sokáig népszerűtlen maradt.

XIII.

De Meredithnek a népszerűtlenség új edzés volt, s ő mindennél többre becsülte az edzést. Meg vagyok győződve, hogy sok kvalitása sohasem fejlődött volna ki e megpróbáltatás nélkül. Mindenesetre annál érdekesebb oly író, ki sok éven át dacosan tisztán magának ír, a közönség minden ösztönzése nélkül. Rejtett bányákban fejlik a nemes érc.

Ma Meredith Anglia legnagyobb nevelője, s mindig nagyobb és nagyobb hatása. Régi, elfeledett műveit felássák és kiadják; egész irodalom van róla; szemelvényes kiadások, albumok egymást érik. Általánosan a legnagyobb modern írójuknak tartják.

Magyarul itt szólal meg először egészséges és bölcs férfihangja.

Babits Mihály.

ELŐHANG.

Fejezet, melynek csupán utolsó oldala fontos; annyira-amennyire.

A komédia arra való játék, hogy tükrözője legyen a társadalmi életnek: úgy foglalkozik az emberi természettel, ahogy az a művelt urak és hölgyek fogadószobáiban mutatkozik meg, ahol az ábrázolás pontosabbá tételére nincs szükségünk semmire a külső világ hajcihőinek porából, semmi piszokra, semmi komisz tülekedés pingálására. Hiszékenységünket itt nem érzékeink befolyásolhatóságán keresztül hódítják meg s az óracsináló mester apró kerek nagyítóját sem nyomják a szemünkre, hogy a hitetlenséget a bizonyosság legapróbb szemerkéinek éles megvilágításával győzzék le. A Komikum Szelleme határozott számú jellemek adott helyzetét kívánja meg s kizárólag csak viszonyukat s beszélgetéseiket fejlesztve, elvet minden esetlegességet. Mert, szellem lévén, csak az emberekben élő szellemet fürkészi: vízió és lendület a főerényei, eszeágában sincs, hogy sok bizonygatással csikarja ki az elhitetést. Kövesd, - és látni fogsz! - A bökkenő csak az, hogy érdemes-e nyomába szegődnünk?

A dolog tudniillik úgy áll, hogy ez az egész világ benne foglaltatik egy nagy-nagy könyvben, amely legnagyobb a föld kerekségén. Bízvást nevezhetjük is a Föld Könyvének: címe pedig: az Önzés Könyve, - és benne zsúfolódik a világ minden bölcsessége. Olyannyira benne zsúfolódik s oly mérhetetlen terjedelmű ez a könyv, melybe minden nemzedék beleírta a maga fejezetét az írás föltalálása óta, hogy csak akkor olvashatjuk haszonnal, ha értünk az erőteljes tömörítéshez.

Ki az, - kérdi a jeles humorista, erre a könyvre célozva, - ki az, aki alaposan végig búvárolhatná ezeket a lapokat, melyek egybeölelnek a Lizard-foktól kezdve mindent, egészen azokig a szegény, szakadozva lihegő s a nagy hidegtől lábujjhegyen táncoló földi vakarcsokig, akik, mint az utazók regélik, csont-leső kutyák módjára, találomra kapkodnak levegő után a Pólus közelében? Rettentően egyhangú hosszadalmasság döbbenti meg és véníti el a szívet, ha csak egy pillantást vetünk is e könyvre. S mit érünk vele, ha lapjai egyikét végül a magányos fönségű, külön ormoló sarki csúcs taréjára is ráboríthatjuk? Elvégre őt is beléerőszakolhatjuk a könyvbe, de az a tudás, amire vágyunk, akkor sem lesz különb, mint mikor fejezeteinek csücske még csak az ismert dover-i szikláról csüggött lefelé, ahol hatalmas urunk és pátrónusunk üldögél, figyelve a külső tengerek visszatükröződését az angol lélek belső tengerében!

Más szóval, - ha ugyan jól értem, (mert a humoristák nehéz emberek: humoruk egyik fogása éppen fejűnk szíves töretése lévén,) - a belső tükör az, vagyis az átfogó és tömörítő szellem, amelynek hivatása, válogatott példák adagolásával, emészthetővé tenni számunkra a Pólus szomszédságáig végtelen mérföldeken át nyújtózó témahalmaz lényegét. Úgy gondolom, humoristánk véleménye szerint az a realisztikus módszer, mely az összes látható dolgoknak lelkiismeretes leltározására, az összes hallhatóknak lekottázására törekszik, főleg korunk selejtességéből következik, a tömegszerűségnek és lármás hűhónak abból a szétterpedéséből, mely, mint valami lecsapolatlan mocsár, gőzölgi ki az egyhangúságot, napjaink modern betegségét. A betegség kétségtelen, bármi legyen is a gyógyszere vagy az oka. Tegnap még a Tudományhoz zarándokoltunk orvosságért, ami olyan volt, mintha agyonfáradt gyaloglók vadul vágtató vonatok mozdonyaíra kapaszkodnának: s a Tudomány visszasistergett velünk agyonőszült szőrű őseinkhez, - a dzsungel-szabásúakhoz: mire olyan ősvilági fogcsattogtatásban törtünk ki, mintha valamely Amazonmenti rengeteg alkonyi lármáját akarnók lepipálni, - s azt hittük: meggyógyultunk. Reggelre aztán megint a régi rossz érzés feküdt ránk, megtoldva egy farokkal. Visszakaptuk, amink régen volt. Ugyanazok maradtunk s ráadásul állatok is. Ezt nyertük a Tudománytól.

Művészet a varázsszer! A majmoktól keveset tanulhatunk, hagyjuk őket! Számunkra az a fő megfontolás, hogy az irodalmi Művészetnek milyen külön alkalmazása legajánlhatóbb közös bölcsességünk Könyvének áttanulmányozására: hogyan menekülhetnénk ki, tisztultabb elmével s élőbb módszerekkel, a ködtűlkök országából a napfényes zengés világába? Vajon az óracsináló üvegje alatt fölvillanó fénykörökből olvassunk-e ki végtelenül apró részleteket, vagy pedig azokat a példákat és típusokat figyeljük, melyekre az alpesi magasságból szemlélődő, társadalmi, közös megértésünkből szülemlő Szellem mutat, a Komikum Szelleme? Okos emberek az utóbbit ajánlják. Azt mondják, hogy a Könyvben állandó tendencia mutatkozik az anyag kicsapongó halmozására s ez a bőség, elhomályosítva az emberiség elé tartott tükröt, pontatlanná tesz bennünket egyéni arcvonásaink fölismerésében, - ami veszélyes dolog a civilizációra nézve. S ezek az okos emberek keményen kitartanak abbeli véleményük mellett, hogy a Komikum Szellemét, mely elvégre a magunk sarjadéka, egyenesen bátoritanunk kell a Könyv könnyebbé tételére. A Komédia, mondják ők, az igazi kivonatoló, aminthogy ez egyszersmind a kulcsa is a Könyvnek, a Könyv muzsikája! Rámutatnak, hogyan sürit egész fejezeteket egyetlen mondatba, egész köteteket egyetlen jellembe; - úgy, hogy a könyv tekintélyes része, mely ezer mérföldekre teríti szét kinyitott lapjait, egyetlen komikai tárgyalásba szorítható össze.

És mindenesetre, - mondják továbbá, - el kell belőle olvasnunk, amit tudunk, az előttünk lévő lapot legalább, ha emberek akarunk lenni. Az egyik bölcs, ujját a könyvre biggyesztve, buzgalmával menthető stílusban kiáltja: Itt találjátok meg rettentő bánatotok orvosságát, ha a Komédia lombikján szűritek át, nem pedig a Tudományban és nem is a Rohanásban, mely tulajdonkép csak másik neve a falánkságnak. Hiszen, ha elevenek és virgonc lelkűek akarnátok lenni, ehhez ütőereitek közös lüktetésének különböző ritmusára volna szükség. Vizsgáljátok csak meg! Véretek úgy poroszkál, mint a szegény himpókos gebék baktatása, úgy kattog, mint a szőnyegporolók maradozó ütései, vagy a falusi órák kongó egymásutánja, mikor éjfél után egyszerű számok összeadására tanítgatja a zsenge időt. És ezen Bacchus sem segít. Mert ha nyargaltatni kezditek is a véretek, ha a részeg isten lovagol is rajta, vágtathat Hymenhez, vágtathat Hádeszbe, mindig csak ugyanarra a taktusra dobogtok. Rettentő egyhangúság szorít bennünket körül, mint egy Amphitrite karjai! Még a harci kiáltást is enyhületnek érezzük.

Ez a bölcs azt vitatja, hogy a Komédia segítségével gyorsan és magvasan olvashatunk. Ő gyógyíthatja meg a nagyképűséget, fölfuvalkodást, konok butaságot s a durvaságnak és bárdolatlanságnak minden köztünk rekedt maradványát. Ő a legfőbb civilizátor, csiszolómester és finom főztű szakács. És, - mondja a bölcs, - ha a Komédia nyírfavesszőt suhogtat is a szentímentálizmus fölött, nem ellensége a regénynek. Szerelmesek is lehettek, forrón szerelmesek, csak maradjatok tisztességesek! Ne sértsétek meg a józan észt. Ha valamely szerelmes csak egy tapodtat is arrább csúszik, mint ameddig elmehet, ez a tapodtat a Komédia tőrébe tapodtatja. A Komédiában azt a különös jelenetet látjuk, mint válik emberszeretetté a megvetés, a tisztes kacagás suhogó csapásai közben: mintha Prospero varázsvesszeje szabadítaná ki Arielt az átkozott boszorkány, Sycorax, bilincseiből. És a fölfrissült józanságnak ez a kacagása virágokat bont ki, mint a lenge Tavasz bűvös szélzúgása, mely a Nyarat hirdeti. Hallgassátok s a drága szellem fölszabadul. S az összehasonlítás kedvéért figyeljetek meg valamely komédiában át nem tisztult társadalmat is: mintha egy teli tőgyű, fejés nélkül hagyott tehén bús bődülését hallanátok. Óh, hol az a főtisztelendő lelkiatya, aki, átok alá vesse az ilyen istentelen dolgot! - És így talán csak a rajongó beszélhet: de őt is meg kell hallgatnunk!

Ami pedig a részvétkeltést illeti, manapság egyetlen hajó sem kelhet útra nélküle, és mi nem is zárkózunk el teljesen a részvétkeltés elől, bár hamarosan nem tudnám megállapítani, hogy voltaképpen micsoda is ez: talán éppen a ballaszt, melyet a modern hajók fedélzetén megfelelő, szabadalmazott módokon tudnak átváltani nedvességre. Vagyis nem ez a főrakomány, nem is a hajó rendes, egyéb célra való vízkészlete, de mégis az a jármű vitorlázik legdélcegebben, amelyik vele is jól el van látva: - hát ilyesmi az a részvétkeltés! Az Önző bizonyára érdemes a szánalomra. Neki, aki a mások költségére akar fölruházkodni s éppen ez a vágya juttatja odáig, hogy mezítelenre vetköződik előttünk, - neki jár ki, az ő személyére illik leginkább, ha valaha is ráillett valakíre, a részvétkeltés. Csak persze nem engedhető meg, hogy vadul rohanjon ránk, hogy földöntsön s erőszakosan dögönyözze ki belőlünk a sós csöppeket. Ebben rejlik az újítás.

Az Önzőre mindjárt ráismerhetsz: korunk és hazánk derék fia ő, jómódú és előkelő; nem hajlékony figura, akárhogy is próbálnád kezelni. Humoros vonások alig borzolódnak ki külső megjelenésére s csupán nagyon mélyrepiszkáló, nagyon agyafúrt koboldok veszik észre ezeket, akiknek vad lecsapása némely általában föl sem tűnhető finomságra, tette legelőször figyelmessé a szelíd irodalmi angyalsereget az Önző egy-két komikus tulajdonságára, holott eladdig, szűkszavú leltárakba szorítva, (- s ez a kevesetmondhatás csak bók lehetett az Önzőre nézve, -) csak annyit tudtak mondani róla, hogy kitűnő gazda és családapa s bálványa egy díszes szigetnek, amely a konkrétumok hódolója. A koboldi népség azonban gonoszul és szemtelenül szeret leleplező látást gyújtogatni: rosszmájúan rántja le a takarót tekintélyes alakok nevetségességéről. Mihelyt valahol Önzést sejdítenek, azonnal sátrat vernek, táborozó körbe gyűlnek, megtisztítják lámpásaikat s bizakodva lesik az eljövendő mulatságot. S ez a bizakodás, mellyel egy-egy angol gentlemanbe kapaszkodnak, nem enged, míg az illető önkénytelenül, önmaga számára is észrevétlenül, nevettető bolondságokba nem sodródik, s ki nem sustorogja magából azt a mélyen rejlő valamit, amit a koboldok vadász-szimatja jól megérzett. Akkor aztán nekiiramodik az Önző és a koboldok hajszája. Odaszegődnek, ismeretes róluk, századokon át egy-egy ősi házhoz, minden, sorrakövetkező örökös születésénél ott vannak, szorgalmasan gyűjtik a megerősítő adatokat, kézt-kézbe fűznek s rázendítik víg körtáncaik egyik énekét, ha eljön végre a perc, amikor a Ház oszlopa inogni kezd: mintha csak jóelőre megérezték volna (s valószínűleg meg is érezték) az Önzés összeomlásra ítélt kolosszusát a családi ősanyagnak még tán meg sem született, meg sem fogamzott átplántálódásában is. Addig persze még nem törhet ki belőlük a vihogás, míg az Önzés bátor és józan, amíg társadalmilag értékes és nemzetünkre nézve hasznos. Hát várnak.

Kezdetben volt a ház-alapitó nagy, ősi Önzés. Utóbb, úgy látszik, egyre finomúltabb formái váltak szükségessé az épület fönntartásához: ami pedig legkülönösebb, úgy látszik, az, hogy a nyers, ősi önzéshez való visszatérés, ha a finomság hajlamába és álarcába rejtve is, földrengést jelent a Ház alapjaíra nézve. Jobb lenne, ha inkább sohasem fejlődik vala tovább s inkább csökönyösen járja az ősi utakat, semhogy ily anakronisztikus kísértet módjára bukkanjon elő. Ez a látvány azonban fölcsigázza a koboldok várakozását s mozdulatlan körben heverve, szemüket meresztik, fülüket hegyezik, készen az öngyilkosság komikus drámájának kezdetére. Ha ez a verssor még nem élne irodalmunkban, hogy:

Önnön roppant szerelme verte sírba,

hadd iktassuk ide, az Önző sírfeliratául.

I. FEJEZET.

Csekélyke eset, mely a kés használatának átöröklött ügyességét mutatja.

Látható és láthatatlan szemek végzetesen éber figyelme őrködött Willoughby gyermekkora fölött, aki ötöd-izi leszármazóul született Simon Patterne, a Patterne-kastély ősi ura után. Ez az első családfő jogász-ember volt, biztos tudású s kemény becsvágyú férfiú, aki jól értette, hogyan kell Házat alapitani s azt is tudta, miként kell nem-et mondani a bomlás ama legelső tényezőinek, a tolakodó rokonságnak. Fiatalabb sarjak előtt a halál zengő nyomatékosságával mondta ki ezt a szót. Mert ha a tölgyet pompás fává akarjuk növelni, nem engedhetjük elhatalmasodni körülötte az erdőt. És az élősdi növényekkel bekúszott törzs sem virul. A nagy Ház, kezdetben, bízvást mondhatjuk, a kés jóvoltából él. Telket könnyen kaphatni, téglát is, asszony és gyermekek is jönnek, csak kívánni kell őket, a kés erőteljes használata azonban természeti adomány s a növekedés záloga. Szegénysorsú Patterne-ek szép számmal éltek, mikor a törzs ötödik feje volt a grófság reménye. Egy ilyen Patterne a tengerészeknél szolgált.

A vidék és a családfő egyszerre vettek tudomást bizonyos Crossjay Patterne nevű hadnagyról, a "kemény legények" gárdájának tagjáról, mikor a szerény fiatal tiszt elkövette egyikét azoknak az igénytelen hidegvérűségű hősi tetteknek, melyek lángra gyújtják a jó brit vért. Valamely keleti, folyammenti erősség ostrománál történt a dolog a kínai partokon. Hogy fiatal tisztről van szó, azt a hős rangfokozatából, valamint esetleg a szerénységét mutató mondásból is következtették, mely szerint: "csak a kötelességét teljesitette". A mi Willoughby-nk akkor még az egyetemen élt, teli ifjúi kora nemes lelkesedésével s mélyen meg volt hatva a hírtől, meg attól, hogy családi nevét kinyomtatták az újságba. Hónapokig sem felejtette el a dolgot s mikor övé lett a családi cím és örökség, a hadnagy Crossjay Patterne-nek csekklapot küldött, mely a vitéz rokon évi zsoldjának megfelelő összegről szólván, egyúttal az adományozóban megismersző nagylelkűségi elemnek is első, hogy úgy mondjuk: kémiai jelét adta, amit otthoni barátai előtt úgy fogalmazott meg: "A vér nem válik vízzé." A fickó csak tengerész ugyan, de: Patterne! Hogy egy Patterne mint pottyanhatott a tengerészetbe, oly kérdés, melyért oktalanság faggatni a sors keverő kedvét. A csekklaphoz mellékelt kedves levélben az ősi kastélyba szóló meghívás is foglaltatott: jöjjön el Crossjay, ha alkalma nyilik rá s legyen meggyőződve, hogy rokona és barátja az ő révén tanulta megbecsülni a katona-életet. A fiatal Sir Willoughby szívesen beszélt "harcos névrokonáról és távoli cousinjéről, a fiatal, tengerész Patterne-ről". Mulattatta a dolog s nem kevésbé kacagtatta meg a névrokon hősi tettének részletezése sem: hogyan szabadított ki egy részeg angol matrózt s hogyan cipelte rabságba a sárga alapú fekete sárkány három vitézét, akiket copfjuknál fogva kötött össze s kerge csiga-vonalban hajtott be a táborba, olyan újmódi marsra szorítva a mennyei birodalom fiait, amelynél csak a három pár, elámúlt szemvágása volt ferdébb, - mivelhogy egyenesen nem is lépegethettek szegények. Az itthoni gentlemanek jókedvét mindig fölöttébb fölhangolják az efféle hűvös bravúrok. Kis sziget vagyunk, de ki-ki láthatja, hogy ki tudunk tenni magunkért. A kastélybeli hölgyeknek: Sir Willoughby anyjának, valamint két nénikéjének Eleanornak és Isabelnek már inkább szívére ment ez a dolog, hogy az egyik Patterne tengerész. De hát, uramisten! Nálunk, angoloknál akárhányszor kerül üzleti vénákba is hercegi vér: genealógusok bizonyítják, hogy olykor királyi vér csörög egészen köznapi mesteremberekben. Mert bármily gőgösen, fránya nép vagyunk ám: s bárki vásárolhat húsfélét egy-egy Tudortól, vagy csücsülhet egy-egy Plantagenet gyártotta nádszéken. Sőt, ha éppen úgy fordul... no, de ne szólj szám! A fiatal Willoughby afféle borzas rekord-fiúnak vagy football-bajnoknak képzelte vitézi, távoli unokafivérét s meglehetősen elcsodálkozott, hogy a fickó megelégedett egy hálától áradó levél küldésével s nem élt a Patterne-ház szíves vendégszeretetével.

Egy hírtelen záporok közé ékelt, szép délutánon Willoughby éppen sétára indult a kastély pompás kerti teraszán, jegyesével, a szép és elegáns Constantia Durham-mel, egy csomó hölgy és úr kíséretében, akik friss levegőre vágytak a készülő ebéd előtt: kihasználni a szép időt. Szokott véletlen szerencséjével (azt a valamit szoktuk röviden igy nevezni, amit a nagy, titokzatos sors-keverők eleve útravalóul adnak kedveltjeiknek) egy pillantást vetett a hársfa-sorba, éppen akkor, mikor a terasz végéről már visszafordulóban volt s mikor, - ezt is hozzá kell tennünk, - éppen a szenvedély jogával beszélt a szerelmi szenvedélyről Miss Durham-nek. Sir Willoughby-t, aki semmiesetre sem volt lassú észjárású ember, hírtelen előérzet lepte meg annak a zömök, lompos férfiúnak a láttára, aki a sétányról nyíló kavicsos téren át a kastélyhomlokzat lépcsői felé igyekezett s aki határozottan nem viselte "sem kalapján, sem kabátján, sem lábain, sem semmijén" a gentlemanség bélyegét, amint Willoughby ezt utóbb, családja hölgytagjai előtt ama gentlemanek szentírás-szavú stílusában fejezte ki, akik viselik az illető bélyeget. A jövevényről adott rövid jellemzése bárkit visszadöbbenthetett: a látogató koffert cipelt, kabátgallérját feltűrte, kalapja merő síralom volt; csődből menekülő kereskedőnek látszott: se kesztyűje, se ernyője!

Ami magát a még elmondandó eseményt illeti, az egészen egyszerű volt. Átadták Sír Willougby-nak Patterne hadnagy névjegyét, melyet ő visszaejtve a tálcára, igy szólt az inasnak: "Nem vagyok itthon."

Életkorára nézve tévedett, a külső megjelenést illetőleg durván csalódott ebben az emberben, aki ily ildomtalan módon igényelte a rokoni rangot: éles ösztöne gyorsan megsúgta neki, mily képtelenség volna ezt a nehézkes, félszeg öreg bácsit mutatnia be barátai előtt, mint ama híres-nevezetes tengerészhadnagyot s egyúttal családja tagját is! Nagyon is sokat és túlságos lelkesen beszélt már erről az emberről, semhogy most igy cselekedhetnék. Egy fiatal tiszt, még ha meglehetős közönséges is a külseje, könnyebben volna bevezethető: hősi históriáját humorosan túlozná az ember s ez mentené a rossz megjelenést. De egy idősödő, lompos tengerész-sarzsival mit lehet tenni? A hűvös megfontolás azonnal elveti, szó nélkül. Oly gentleman művelte ezt, aki már igen fiatal korában tökéletességig jutott el a kés használatának művészetében.

A fiatal Sir Willoughby még szólt valamit a visszautasított látogatásról Miss Durhamnek, feleletül a lány riadt tekintetére: "Majd kap az öreg egy csekket!" - mondta, mert Miss Durham valósággal sértődöttnek látszott s bíbor színűre pirult.

Az ifjú hölgy nem válaszolt.

Crossjay Patterne hadnagy alázatosan kullogott el a hársfasoron át, a gyülekező esőfelhők alatt s ettől kezdve a Sir Willoughbyra leskelődő koboldcsapat megfeszült figyelemmel kísérte az ifjú minden mozdulatát. Ha hasonlatot keresnénk, leghelyesebben a ketrecbe zárt majmok éber szemjártatására utalhatnánk, mellyel a tápláléknyújtó kezet kísérik. A koboldok Willoughby-ban friss fölpezsdülését s finom megújhodását neszezték meg annak az ősrégi valaminek, melynek születését is köszönhette.

II. FEJEZET.

Az ifjú Sir Willoughby.

Azok az adta kis koboldok, melyek némi elismerésre tarthatnak számot, mint a Komikai Szellem kedvenc vadászebei, már három évvel előbb is igen élénken figyeltek, jóval a Miss Durhammel való eljegyzés nyilvánossá tétele előtt, Sir Willoughby nagykorúsíttatása napján, mikor is Mrs. Mountstuart Jenkinson véleményt mondott az ifjúról. Mrs. Mountstuart szolgált mindig a legjobban emlékezetben maradó, ha nem is a legkímerítőbb jellemzéssel. Családi ünnepségek napjain, keresztelőkön és lakodalmakon újra meg újra elemlegették, mily biztonsággal találja el a legdöntőbb pontot s minden mondása szájról-szájra szállt; ha kegyetlen nő lett volna, a karikatúra vasvesszejével csépelhette volna végig az egész grófságot, olyan éles volt a suhintása. Csak egy kis rosszmájuság: s arcok és jellemek váltak volna közhahota tárgyaivá. De gazdag és jóindulatú nő volt s Természetanyánkhoz hasonlított abban az egy-két dolog iránt mutatott józan ellenszenvében is, melyről senki sem tehet: ő is jobban szerette a napfényben sütkérezők életét. Szavai buggyanva törtek elő. Csak ránézett valakíre s a mondás már készen volt, hogy úgy tapadjon rajta az illetőn, ahogy semmiféle kiagyalt vagy irodalmár jellemzés sem képes megmaradni. Laetitia Dale-ről való kijelentése: "Itt jön: szempilláin romantikus regék" - tökéletes arckép volt. És Vernon Whitfordról: "Phoebus Apollo, szerzetessé sanyarodva," - egyszerre elénk festette a sovány és kóborláskedvelő tudós hanyatló ragyogását.

A fiatal Sir Willoughbyról rövidet mondott s ez volt éppen főérdeme azon a napon, mikor hősünk napkeltétől holdnyugtáig egyebet sem hallott, csak áradozó üdvözleteket, dicshimnuszokat és cicerói ékesszólást. Gazdag, csinos, udvarias és előkelő lévén, a kastély, az ünnep és a tánc ura, mindkét nembeli vendégeit a hízelgés kicsapongásaira izgatta. Mrs. Mountstuart azonban, a nagy szólamok forgataga közt egyszerre csak igy szólt: "Ugye látják? - neki lába van!"

Persze, hogy van neki. Miután azonban Mrs. Mountstuart megállapította, még inkább van és látható ez a láb. Mrs. Mountstuart úgy mondta ezt, mint ahogy mások semmidolgokról beszélnek, minden nyomaték nélkül. De szavát fölkapták s a nagy fogadóterem túlsó végén is határozottan érezhető volt már, hogy valami új mountstuartízmus került forgalomba. Lady Patterne egy kis Hébét küldött le, hogy a táncosok közé vegyülve, tudja meg a dolgot s még ennek a nagyon fiatal hölgynek nem tökéletesen ízlelő ajkai sem vásíthatták el a mondás súlyos zamatát. Pompás volt! A fiatal Sir Willoughby szépségének és szellemességének, arisztokratikus viselkedésének és megjelenésének, valamint erkölcsi kiválóságának a dicsérete megszokott dolog volt: szívesen is vették, mint kijáró tiszteletet; de mindez nagyon is köznapinak, sőt alacsonyrendűnek tűnt Mrs. Mountstuart nyugodt, természetesen odavetett kis mondásához képest. Noha végtelenül kevesebbet látszott kifejezni a többieknél, - amint Miss Isabel Patterne Lady Busshe előtt kifejtette, - Mrs. Mountstuart mégis egybesűrítette mindenki más véleményeit, mert a lényeg megvilágításával fölöslegessé tett minden körülírást. Arisztokrata módon vetette el a vidékies áradozást. "Minden megvan benne, amit önök, hölgyeim és kedves uraim, fölfedezni kegyeskedtek; bájosan cseveg, istenileg táncol, hadvezéri tökéllyel lovagol, szóval a lehető legtermészetesebb nagyúri gesztusai vannak, anélkül, hogy egy pillanatra is megszűnnék az lenni, ami: vagyis fiatal angol gentleman. Alcibiades, frissében kerülve ki XIV. Lajos parókamesterétől, nem tenne túl rajta: ahogy akarják! Mindnyájukat lefőzhetném efféle pompás hasonlatokkal, ha agyon akarnám jellemezni. De látták? neki lába van!"

Igy egészíthetnők ki a gondolatmenetet. Ilyen egyszerűnek látszó s mégis ily nevezetes mondás diadala a szellemességnek s ahol az effélét jó pénzként forgatják, a társadalom magas fokát érte el a finomodásnak: árkádiai táj, az esztétika ösvényén közelítve meg. Willoughbyt ezekután, - mint Miss Eleanor Patterne Lady Culmer előtt hangsúlyozta, - nem úgy kell végignézni, hogy tekintetünk lecsusszék a lábára, hanem ellenkezőleg lábtól fölfelé kell kezdeni a méltatását. Ez, igy, persze meglehetősen prózainak látszik. De tűnődjünk csak el kissé Mrs. Mountstuart szaván; s egyszeriben mily tündéri határok felé, mily pompázón kéjes érzésekhez sodródunk, mi, akik a mártír Károly királynak kijáró minden borongó kegyeletünk mellett is, alázatos vonzalommal viseltetünk az ő vidám fiának az udvara iránt, ahol kacér pántlikacsokrok diszitették a térdeket s a szép láb volt az úr! Oh, illetlen egy udvar volt az, igen... De mégis, úgy álmodjuk vissza magunk elé, mint azt a kort, amikor az angol gavallér a kellem megtestesülése volt, távol az iromba népségtől, mellyel mostanság kell keverednünk: oh, rátarti szépségek, édes mozdulatok kora! Még ha igaz is, hogy a hölgyek... de, ugye, alaptalanul rágalmazzák őket? Igen, ha igaz volna is, hogy túlságosan gyöngéknek bizonyultak: oh, akkor még méltók voltak az urak arra, hogy elkárhozzanak értük! Ez az álom él még az angol tájakon s vágy sóhajt benne a kedves dallamú lovagi élet után, mely valaha szigetünkön is dívott; a költőinktől visszaálmodott Kerekasztal korának megéneklését is ezért kedveli és pártfogolja fantáziánk.

Mrs. Mountstuart mélyen zengő húrt érintett meg. "Bár a férfiak modern ruhája szörnyű, lám, neki lába van!"

Vagyis: a született lovag lába áll előttünk: s bárhogy takarjátok is homályba, rejtsétek bármily ízetlen ruhába, - a hölgyek, akiknek szemük van, látják. "Úgy-e látják?" - vagy: "úgy-e látják, hogy neki lába van!" Miss Isabel és Miss Eleanor vitatkoztak, hová kell tenni a hangsúlyt? Ám, noha van is némi értelmi különbség a két változat közt, bizonyára mindakettő jó: sőt sokan és nem alaptalanul ezt a szót emelik ki, hogy: "lába"! S ezek a hölgyek tényleg tudták, hogy Willoughbynak pompás a lába; ruhatárában ugyanis volt egy lovagi diszruha is. Mrs. Mountstuart szerint ezt a lábat észre kellett venni, mert szinte áttüzelt a szöveten. Igen, az ilyen lábnak már puszta létezésével is át kell ragyognia! Olyan láb ez, mint Rochesteré, Buckinghamé, Dorseté, Sucklingé volt: mosolyog, int, leborul, de ugyanakkor szépsége öntudatában büszkélkedik; szelíd középúton lebeg az erőszakosság és csábitás, a vakmerőség és félénk közeledés között, az: "engem imádj!" és "tiéd vagyok!" közt; ur és rabszolga egyszerre és fölváltva. Örvényt kavar és dagályt lovagol. Szóval olyan láb, mely, miután végső visszavonulást színlelt, egyenesen beléptet a női szívekbe. Semmi sem végzetesebb rájuk nézve.

De büszke önérzetre föltétlenül szüksége van. Alázatossággal sem a tömeg nem igázható le, sem az asszonynép. És hiúság is kell a ragyogáshoz. Bármily elbűvölő melódiákra figyelünk (ezt azért mondom, hogy bizonyítsam az önérzet elkerülhetetlenségét tökéletességük tudatában lévő emberek számára), mindig észrevehetjük bennük az önhittség belső rezgését, ami persze majdnem komikus, ha fölfedeztük, honnan fú a szél.

Arra sem kell külön rámutatnunk, hogy Willoughby lába nem volt ám léha láb. Benne éppen az a kitűnő, amit egész nemzetében annak szeretnénk látni, mely végleg elkoptatta lábát a tisztább erkölcsiség után való loholásban. Pedig nem is biztos, hogy az utóbbit elérte, noha a láb, az kétségtelenül oda van.

Igen, inasok és udvaroncok, skót highlanderek, a balett táncosai, sőt a kocsisok is mondhatják, hogy lábuk van, esetleg meglepően szép lábuk! De mik ezek? Egyik sem az a nagyszerűen hangolt hangszer, amelyről mi beszélünk, - egyszerű lábmunkát végző lábak csupán, állati némaságúak. A mi hősünk lába pedig költői jelenség, sorsintéző, hatalmas. Hősünknek úgy van lába, mintahogy Cicerónak nyelve volt. Lant ez, mely szerelmes nótákat tud pengetni s tőr is, ha kell, ha konok a nő. Csakugyan, agyvelő lakik benne, lélek!

Ha árnyban lépeget: les, ha fényben ragyog: támad. Tud pirulni, sápadni, susogni, szavalni. Rajta keresztül az Olymp istene kacsint elő, testesül meg, hogy a földiek is elbírhassák megjelenését: - Jupiter, egy szalonlovag álarcában.

A fiatal Sir Willoughby családjára s odaadó hódolóira nézve Mrs. Mountstuart kis megjegyzése igazán, hogy sokat ne mondjunk, egy történeti korszak színeivel ragyogta be az ifjú nagykorúságának első estéjét. Belé látták Willoughbyba mindazt, amivé a víg Károly-udvarnak lennie kellett volna, anélkül, hogy csak egy szikrányit elvesztett volna abból, ami tényleg volt. Ebben a ragyogásban táncolt hősünk s a környezetére tett hatás könnyen elképzelhető.

Egy herceg otthoni nevelésében részesült. Ilyen hercegecskék bőven akadnak zsúfolódott kincsű országokban, Ahol nincs fölöttük császári úr, akinek katonai szolgálatába álljanak, ott ifjúságuk szükségképpen elkényeztetődik, olykor , teljesen kormányozhatatlanokká válnak s mivel az Állammal szemben nincs semmiféle személyi kötelességük, mindegyikük önmagának élhet s a jelen teljessége, sőt mi több, az egész kéjes jövő is teljesen szabadon áll úri kényükre. Néha beleernyednek a dologba: de ez csak a kontinensen szokásos. Szerencsére a mi klímánk s vitézi vérünk nagyobb részüket a vadászi mezőkre viszi, ők szolgálják a közt a nagy rókahajszák vezetésével, ami kitűnően hasznukra válik. Innen ered a kis hercegek egész férfias és hasznos sora s Willoughby bármelyikkel fölvehette a versenyt. Képezte magát, nem tűrhetvén, hogy bárki is túlszárnyalhassa a népszerű tökéletességek terén. Ha a közízlés fő irányítója a filozófia lett volna s a nemzeti lelkesedés filozófusok körül csapott volna föl, akkor legalább is könyveket írt volna. A tudományt művelte is, laboratóriuma volt. Csodás szenvedélye, a kitűnni vágyás, ifjúkorában mégis főleg a sportra sarkalta s bármily hév égett benne, rendszerint csak vetélytársak legyőzhetése vitte szerelmi vallomásokba is.

Mindazáltal úgy ismerte önmagát, mint aki legállhatatosabb a nők iránt mutatott vonzalomban. Sohasem hangolta le Laetitia Dale feléje forduló vágyódását s még akkor is, mikor a Constantia Durham elsodró szépsége ragadta magával (Mrs. Mountstuart szerint a "Verseny-Jacht"), még akkor is volt gondja Laetitiára s rá-ránézett. Pedig csak szerény ibolyácska volt.

Willoughby magatartása a feléje zúduló imádattal szemben hasonlított az indiai istenek fönségéhez, noha nem mutatott semmit azoknak merev elzárkózottságából, amivel elkerülhette volna a mámor megvesztegető lázát: ő bizony járt-kelt, táncolt, hajladozott jobbra, hajladozott balra s tökéletes választékosságú mondatokban válaszolt imádóinak. Ebből ki-ki láthatja, hogy a fából való bálványoknak sokkal könnyebb a dolguk, mint a hús- és véristeneknek: Willoughby azonban pompásan megállta a helyét. A hercegi nevelés megtanítja az embert, hogy ő másfajta, mint a többi halandó s ez az oktatás, valamint egynémely belső, kielemezhetetlen valami, képessé teszi arra, hogy szilárdan álljon akkor is, mikor mások ingadoznak. Apró fickók, akiknek göndör buksijára ősz bácsik illesztik hagyományos dicséretekkel és jósló áldással kezeiket, egyszeriben idősebbeknek látszanak: Willoughby is idősebbnek tűnt koránál, nem azért, mintha nem lett volna meg a kellő üdesége, hanem mert érezte, hogy kitűnően és korrekt egyensúlyozottsággal kell viselkednie.

Amint meghallotta Mrs. Mountstuart róla szóló megjegyzését, mosolyogva mondta: "A lábam? - rendelkezésére áll!"

Válaszát közölték a ladyvel, aki erre fölajánlotta, hogy selyemcsokorral kedveskedik az ifjúi lábnak. S mikor összetalálkoztak, elmésségek s visszavágások követték egymást, illőn a táncterem villanyos légköréhez, miközben a menet fölvonult a tündérileg terített hall lakomájához. Mrs. Mountstuartot Willoughby kísérte a vacsoraasztalhoz.

- Ha husz évvel fiatalabb volnék, - szólt a hölgy, - magához mennék feleségül, hogy kigyógyuljak a szerelemből.

- Én pedig előre megmondhatom, asszonyom, - válaszolt az ifjú, - hogy minden eszközzel új meg új lángra igyekezném szítani a szerelmét, kivéve a válópör eszközét.

Bizonyára sokkal szellemesebbeket is mondtak, de csak ennyit lehetett meghallani s feljegyezni.

- Emberfölötti nehézség lesz feleséget találni a számára! - jegyezte meg Mrs. Mountstuart, mikor beszélgetésük kapcsán ismét az ifjú dicséretét zengték a férfitársaságból a Lady Patterne indiai szobájába gyomlálódó hölgyek, maguk közt újra zavartalanul térhetve vissza étheri témáikra.

- Willoughby maga fog feleséget találni magának, - mondta az anyja.

III. FEJEZET.

Constantia Durham.

A nagy kérdést minden családban végigvitatták grófságszerte: lányoktól zsúfolt s hajadontalan otthonokban egyaránt, jóval a Willoughby nagykorúsíttatásának nevezetes napja után is. Lady Busshe Constantia Durham pártján volt. Egyenesen kinevette Mrs. Mountstuart Jenkinsonnak Laetitia Dale-re való célzását. Lady Busshe valamivel idősebb volt Mrs. Mountstuartnál s ismerte annakidején Willoughby atyját, akinek a Whitford-család legtehetősebb ágába történt beházasodása fölöttébb bölcs dolognak bizonyult. "A Patterne-ek pénzért nősülnek: nem romantikus-fajták", - mondta. És Miss Durhamnak pénze volt s egészség és szépség ragyogta be: három fontos tulajdonság egy Patterne-kérő szemében. Az apa, Sír John Durham, tekintélyes földbírtokosnak számított a grófság nyugati kerületében, mutatós bácsi, mintaapós Willoughby számára. Miss Dale atyja viszont rokkant katonaorvos volt, aki Indiából jött haza s a Patterne-Park-ot szegélyező villaházak egyikét bérelte Willoughbytól. Leányára nem nézett örökség s költőnő volt. A fiatal baronet születésnapjára írt ódácskáját ügyes szerzeménynek találták s oly merész hangon zengett, ahogy csak nagyon félénk kis teremtések tudnak merészek lenni. Versei zsákocskájából nyilvánosságra dorombolt a macska: csaknem fölajánlkozott, rímein keresztül, szíve hősének. Csinos volt, hosszú és sötét szempillákkal, mélykék szemekkel s lelke rakétázva gyúlt elő belőlük Willoughby egy-egy tekintetére. S az ifjú rátekintett, igen, noha azon az éjszakán egyetlenegyszer sem táncolt vele, míg Miss Durhamot ismételten fölkérte. Laetitiának Vernon Whitfordot juttatta az utolsó tánc lovagjául, miközben szemeiből talán őszinte részvét intett felé, hogy ily elegáns leány csak ilyen táncost kaphatott. Mert a "szerzetessé sanyarodott Phoebus-Apollo" immár egészen elfelejtette a lejtő lépések ritmusát. Megbotlott sajátmagában, megbotlott hölgyében s megbotlott a táncfigura minden résztvevőjében, jóízű, hangos nevetésre ingerelve unokafivérét, Willoughbyt. Tegyük hozzá, hogy az idő már hajnali négyre járt, mikor tánc közben föltétlenül nevetni kell valakin, ha másért nem, a lábak frissebbé tétele végett is, s mikor egy-egy elmésség általános, szilaj hahotát kavar föl. Vernont Theseushoz hasonlították, aki a labyrinthusba gabalyodva Ariadnéjébe kapaszkodik; - légyhez is, mely most mászott ki a jam-es üvegből; - meg vademberhez, holmi bennszülötthöz, akit nymphák indáznak körül s körtáncukba ráncigálják. Willoughby kifogyhatatlan volt az ügyes hasonlatokban, melyeket Miss Durham felé ontott, a Sír Roger de Coverley vezette colonne-on keresztül, s valamennyi emlékezetben maradt, biztosítva szerzőjüknek a kitűnő sziporkázó hírnevét. Suttogni kezdték, hogy Laetitiát Vernonnak fogja átjátszani, mihelyt elhatározza, hogy végleg Miss Durhamhoz köti magát; nagylelkűsége valóban közismert volt, de mégis, ez az elhatározás, noha a kötél már nagyon is jól hurkoltnak látszott, mintha késedelmeskedett volna a csomó döntő összeszorításában: nyilván jobban szerette a megkötetlen állapotot. Úgy lehetett gondolni, hogy Willoughby csak unokafivére érdekében udvarolgatott Laetitiának, ami arra vall, hogy rokoni szeretete nagyobb a saját szerelménél is. Willoughbyt elég nagylelkűnek ismerték ilyesmire, de viszont arra is, hogy esetleg maga vegye el a hozománytalan leányt.

Annak idején híre járt, hogy egyik fiatal arisztokrata özvegyünk majdnem hálójába fonta Willoughbyt. Miért szegült mégis ellene az arisztokráciába való beházasodásnak? Mrs. Mountstuart megkérdezte, mire azt válaszolta, hogy ezeknek a lányoknak nincs pénzük s különben is kételkedik vérük tisztaságában. Szemeit nem lehetett elkápráztatni. Mindenekelőtt háza iránt való kötelessége lebegett előtte s talán éppen ezért volt hajlandó a karcsú és nem erőteljes Laetitiát inkább Vernonnak engedni át, mintsem egyéni hajlamát követni. Az özvegy emlegetése mélyen sértette, noha az illető hölgy igen magas rangú volt. "Egy özvegyet?" - mondta, - "én?" És ezt éppen egy özvegy előtt mondta, aki ugyan öregecske volt, de Willoughby, akit a lehetetlen kombináció ötlete dühbe hozott, pillanatnyilag megfeledkezett a jó ízlés elemi szabályaíról. Fölkérte Mrs. Mountstuartot a hír erélyes megcáfolására. Ismételte ezt a kívánságát, sürgette a cáfolatot s megújra mondta: "Egy özvegyet!" - s egész alakját kifeszítette, mintegy az "én"-t jelző hetyke angol "I" betűt ábrázolva. Mrs. Mountstuart nem ment férjhez másodízben s az ilyen állhatatos nőkről, akik megőrzik első férjük nevét s akiknek szoknyája körül ifjú sarj sem növekszik, aki majd átvegye a rangot, - az ilyen nőkről tudjuk, hogy meglehetősen helyeselhetik Sir Willoughby fölhorkanását. Mikor igy cselekszenek, nyilván önmagukra gondolnak, s ritkán fogják azt mondani, hogy: "Újra férjhez mehettem volna"; ritkán fogják önmaguknak is megvallani, hogy nem lett volna a dolog ellen semmi kifogásuk. Igy aztán meg tudják érteni azt a gentlemant, aki nem rajong az özvegyi főkötőért. De mégis, ez az érzékenység, mely halálosan megsértődik már csak egyszerű hírétől is annak, hogy egy valódi earl fiatalon itthagyott feleségével összeboronálják, - ez igazán meghökkentő volt. Willoughby tehát engedett merevségéből. "Én"-jének "I" betűje hanyag tekintettel nyújtózott lelke tükre előtt s lustán és büszkén nézegette diadalkoszorús-önmagát, miközben némi célzást ejtett el, nagylelkűen homályosat persze, amiből meg lehetett érteni, hogy a pletykáknak van ugyan némi alapja, de éppen ez az alap egyszersmind kitűnő cáfolat komolyabb következmények elhitetésére. Willoughby dorgálást kapott: Mrs. Mountstuart megleckéztette. Mindazáltal most már meg lehetett cáfolni a fiatal grófnőről szálldogáló híreszteléseket: "Drágáim, egyáltalán nem fenyeget a veszély, hogy feleségül vegye."

Közben azonban az a veszély merült föl, hogy elszalasztja a szép Miss Durhammel köthető házasság szerencséjét.

A kis hercegek néha igen súlyos dilemmákba keverednek. Olykor-olykor példaként kellene rájuk mutatni: a küszködő, szegény, hétköznapi emberek vigasztalására, hadd lássák, mily tőrvetések és cselek leselkednek a szerencse legkedveltebb gyermekeíre is. Igy legalább elégedettebbé hangolhatnók az olyan szerencsétleneket, akik semmikép sem tudnak elvergődni a házasság révéig, vagy ha már odáig is jutottak, agyonterhelve róják az utcákat, hogy eltarthassák feleségüket és töméntelen gyereküket, akik nyomorban nevelődnek nyomorúságos életpályákra. Véleményünk szerint, morális országban sohasem árt a morálra való rámutatás, főleg ha ilymódon megfenyíthetünk holmi undok irigységeket s rendreutasíthatunk változásra törő fészkelődéseket. Nos, a fiatal Sir Willoughby is ott állt, nyakig a dilemmában: - mindegyik kezére jutott egy-egy feleségjelölt: két oly hölgy, akiken kívül, - nem számítva persze a fővárosi hóditásokat, - senki sem ajzotta föl eddig az érzelmeit. Fogékony volt a szépség iránt s még sohsem látott Constantia Durhamhoz mérhető szépséget. Ép ily fogékony volt a feléje forduló hódolat méltánylására is, - és ennélfogva Laetitia Dale-t az okosság mintaképének tekintette. Igy állt a királyi rózsa és a szerény ibolya között. Az egyik felé ő hajolt, a másik ő felé hajolt. Mindakettőt nem választhatta; - a törvény egyaránt kötelezi a hercegeket és a gyalog baktatókat. De hát melyiket játssza el? Növekvő világismerete arra tanította, hogy egyre jobban megbecsülje Miss Dale érzelmeit. Viszont Constantia szépségétől csak fájó szívvel lehetett megválni. Ragyogott, mint a győzelmi szélben dagadó vitorlákkal tovasuhanó verseny-jacht s hozzá még nem is mutatta, hogy meg akarja nyerni Willoughbyt, csak suhant. Eltűnődő órái csendjén hősünket az őt alázattal tükröző lady vonzóereje ragadta el inkább. De szenvedélyes pillanatai voltak, mikor a suhanó nő mágnesi hatalma vonta a jacht után. S vegyük még hozzá a bonyodalomhoz, hogy Willoughby a szabadságot is szerette: igy hercegibb módon mozoghatott, egyre több alattvalóval és rabszolgával, büszkén uralkodhatott egész sereg nő fölött, inkább lehetett önmaga. A fővárosban szerzett tapasztalatok nem ínye szerint való feleletet adtak arra a kérdésre, hogy: "Imádónkul kötjük-e le magunkhoz a nőt, ha feleségül vesszük?"

Habozásai közepette egyszer csak azt hallotta Lady Busshe-től, hogy Miss Durhamot valaki hevesen ostromolja: - erre rögtön megkérte a leányt. Igen volt a válasz s eljegyezték egymást. Más is hozzákapott a horoghoz, ha nem is falta el a prédát, mialatt hősünk még csak készülődött. S noha éppen ez volt közvetlen oka az ő diadalának, érzékenysége sajgott. A leány nem kolostori érintetlenségből, nem sértetlen dicsfényből szállt le hozzá. Mert hősünk szellemi téren is hercegfi volt, zsarnoki egyeduralkodó. Azt szerette volna, hogy tojáshéjból jöjjön eléje a leány, ha ámulóbban is a makölt csibénél, hadd várt volna rá, tökéletes elzártságban, míg ő föl nem töri a héjat, melyből a kikandikáló női szemek őt lássák meg legelőször minden férfiak közül. És ez a lány nyílt közvetlenséggel beszélt unokafivéreiről és barátairól, csupa fiatal hímekről. És azt válaszolhatta volna a fanyar kívánságra: "Igen, ha huszonötödik születésnapod estéjén kérdeztél volna, Willoughby!" Azóta a leányt is megérintette a világ pora s hősünk az eljegyzés legelső perceitől fogva érezni kezdte azt a különös világundort, amely végzetszerű tulajdonsága lett. Egyéneknek szóló féltékenységre azonban sajátságos módon képtelen volt. A Constantiát ostromló raj élén bizonyos fiatal Oxford kapitány udvarolt. Willoughby ép oly kevéssé törődött ezzel az Oxford kapitánnyal, mint akár Vernon Whitforddal. Az ő ellensége a világ volt, a nyers tömeg, amely egycsomóba kavar bennünket s amely rálehell választottunkra is, úgy, hogy nem tudjuk többé, sohasem tudjuk tisztára fényesíteni az utált csőcselék lehelletétől. A világnak öröme telik benne, hogy "Én"-ünk katonás nagy "I"-jét lehengereli, belepiszkál egyéniségünkbe, elmocskolja érzékenységünket. Gondolkodni kezdeni, annyi, mint utálni kezdeni a világot.

Mihelyt az eljegyzés nyilvánosságra került, az egész grófság megállapodott abban, hogy Laetitiának nem is lehetett esélye s Mrs. Mountstuart Jenkinson a bűnbánó alázat gesztusával jegyezte meg: "Én sem vagyok boszorkány!" Lady Busshe viszont kérkedhetett volna: ő előre megjósolta a dolgot! Laetitia csatlakozott a grófság véleményéhez. Igen, ő fölnézett imádottjára, de eleve reménytelenül. A legragyogóbb pontra szögezte szemét, amely egyúttal a legmagasabb is volt, merhetett-e hát remélni? Magányban éldegélt beteges atyja mellett, akinek az a megrögzött jóslata, hogy leánya egyszer majd a Patterne-kastély úrnője lesz, éppoly mértékben gyötörte a szegény leányt, amily mértékben az öreg úr egyetlen vigaszának látszott. Csak az eljegyzés híre némította el az öreget: visszavonult veteránok csökönyösek elképzeléseikben. Hiszen gyakran látta Willoughbyt leányával, akinek társaságában a fiatal baronet azonnal kamaszos lobogásra élénkült. Valóban, a serdülő fiú és a kicsi lány valaha sokszor játszogatott együtt. Willoughby szép szőke fiú volt. A kastélyban képe függött, mely kalapban, pónijára támaszkodva, keresztbevetett lábakkal s vállaíra omló hosszú lenfürtökkel ábrázolta: Laetitia lelkében a legszebb angyal mása volt; mikor pedig ez az angyal férfivá serdült, egyenesen hódolatra hajlította a leányt, - bár Laetitia nem hitte, hogy ezt imádottja kikényszerítette belőle; hiszen ő oly szívesen alázkodott meg, hogy számára tökéletesebb boldogság volt Willoughby minden cselekedetét jogosnak találni, mint akármily más módon képzelni el a körülményeket. Ez már szinte az indiai bálvány elé fekvők rajongó odaadásának tűnhetett. Kis hercegeket illik is igy imádni s nem csodálható, hogy a konzervatív hajlamú női nem ragaszkodik ahhoz, hogy eszményi magasságba emelje őket. Mert mi mást lehetne még oda emelni? Mi lenne a vakitó fényoszlopokból, ha magunkhoz rántanók bálványainkat s földi por gyanánt tekintenők őket. S az se baj, ha olykor-olykor oda is ég egy női szív, - a fődolog, hogy a nők általános imádata eszményi ifjú emberekért épségben tartassék. Tisztaságot követelünk a gyöngébb nemtől. Ők viszont joggal kívánhatják meg, hogy valami vonzalom által lehessenek tiszták. S mikor érezhetik ezt ragyogóbban, mint éppen akkor, mikor nővéri tömegeik szeme egyértelemmel függesztődik egy-egy kis hercegre, aki nyilvánvaló jelességekkel ékes és e jelességeket sohasem árnyazza be semmi gonosz folt. A férfinem ám csodálkozzék el néha-néha a nők bálványain, mindegy az! Ők közben annál buzgóbban folytatják imádatukat.

Laetitia is folytatta. Néhányszor látta Patterneben Miss Durhamot. Gyönyörködött a szép párban. Vágyott jelen lenni a lakodalmi szertartáson. A türelmetlenségnek és remegésnek azzal a keverékével várta a nagy napot, mellyel a tündéri mesék valóságba visszazuhantató befejezését lessük, mikor egyszerre csak, egy vasárnap reggel, egyedül sietve a parkon át a templom felé, Willoughbyval találkozott. Tíz nappal a kitűzött szertartás előtt történt ez. Úgy volt, hogy Willoughby nincs is otthon, hanem Miss Durhaméknál tartózkodik, a grófság másik végén. Laetitia tudta, hogy elöttevaló nap lovagolt át menyasszonyához; most azonban itt volt; és igazán szokatlan, teljesen meglepő módon, karját ajánlotta föl Laetitiának, hogy a templomajtóig kísérje. Csevegett és kacagott, arra a vadászra emlékeztetve, akit egyszer a lány rövid téli sétáinak egyikén látott, amint az illető a sövényen csúful keresztül zuhanva, éppen föltápászkodott: "Kutyabaj! Semmisem történt! Csak egy kis karcolás!" - de a gentleman közben tántorgott s nyomogatta vérző fejét. Sir Willoughby fecsegve áradozott, mily boldog a találkozástól. "Valóban, végtelenül örülök", - mondta s még sok mást is beszélt összevissza, holmi grófsági pletykát is részletezve, melyhez nagyot nevetett, de makacsul összeszoruló szájjal. Még a templomajtóban is tovább csevegett s bent a hajóban is pár lépést, elhaladva Mrs. Mountstuart Jenkinson és Lady Busshe padjai előtt. Igen, nagyon mulattató volt, de Laetitiára fölöttébb visszásan hatott mindez. Arcát mintha félig álarc födte volna s közel hajolva a leányhoz, fürkésző könyörgés szólt vonásaiból.

Istentisztelet után kikerülte az előkelő hölgyeket s megint csak visszalopózott, egy-két méternyi távolságra, Laetitia helyéhez. Kezét ismét karjába erőszakolta, hogy elkísérje a park templomi sétányán s folyvást a leányra hajolva, gyorsan beszélt, élénk kíváncsiságot mutatva Laetitia nyugodt feleletei iránt, a megfeszített figyelem tompa szórakozottságba áthaló rohamaival. A leány a lehető legrövidebb feleleteket adta, félvén, hogy nem értette jól Willoughbyt.

Egyszer ő is kérdezett: "Miss Durham jól van, nemde?"

S az ifjú felelt: "Durham?" - és hozzátette: - "Nincs szerencsém Miss Durhamhoz!"

A leány valahogy úgy érezte, hogy Willoughby a tegnapi lovagláson alighanem szerencsétlenül járt, talán fejére esett...

Meg is kérdezte volna, nem történt-e vele ilyesmi, azonban jól tudta, hogy Willoughby talpig angol gentleman, aki rossz néven venné, ha valaki azt hinné, hogy neki bármely baleset ártalmára lehetne.

Másnap hősünk meglátogatta Laetitiát, hogy sétára hívja. Bizonygatta, hogy a leány ezt megígérte neki s az apára is hivatkozott, aki ugyan nem tanúskodhatott egy oly ígéret mellett, melyet nem hallott, azonban, hogy a séta megeshessék, kérte gyermekét, hagyná őt egyedül. Laetitia tehát mégegyszer ott járt a parkban Sir Willoughbyval, hallgatva a régi napokról ömlengő kitöréseit. A leány egyetlen helybenhagyó szava is kielégítette. "Most már ismét én vagyok én!" - ezt ismételgette. - Laetitia a park és kastély szépségeit méltatta, hogy kedvére legyen az ifjúnak.

Willoughby egy szót sem szólt Miss Durhamról, a leány pedig félt attól, hogy ő említse újra ezt a nevet.

Mikor elváltak, Willoughby azt ígérte, hogy holnap újra tiszteletét teszi. De nem jött; Laetitia pedig megbocsátott neki, miután értesült a történtekről.

Szomorú história volt. Az ifjú harminc mérföldet lovagolt Sír John Durham bírtokáig, hogy ott azzal fogadják: Constantia két nappal előbb Londonba utazott, állítólag egyik nagynénje látogatására s éppen az imént érkezett tőle pár sor, miszerint feleségül ment Oxford huszárkapitányhoz, egyik fivére bajtársához. A fiatal asszony Willoughby számára is küldött levelet a kastélyba. Még az éjszaka visszalovagolt, nem kímélve paripáját, csak mielőbb otthon lehessen: ennyire kiforgatta sodrából a rettentő csapás. Ez történt szombaton éjszaka. Másnap, vasárnap lévén, találkozott a parkban Laetitiával, elkísérte a templomba, elkísérte a templomból, s a rákövetkező napon, - mielőtt több hétre eltűnt volna, - sétált a leánnyal, az országúti kocsik teljes nyilvánossága előtt.

Nos, Miss Durhamtól tehát szerencsésen megmenekült, ha nem is készakarva. Mint becsületes férfi, nem kezdhette a dolgot, de a leányt a féltékenység vad rohama könnyen sodorhatta erre a lépésre; - s Willoughby megmutatta a világnak, mily kevéssé szenved a dolog miatt. Miss Durham, - terjedt el a hír, - az anya választása volt, a fiú szíve ellenére s Lady Patterne végre is engedett. Minélfogva többé nem lehetett akadály Sir Willoughby és Miss Dale között. Kedvesnek és romantikusnak tűnt ez a megoldás, mely most már a legtöbb ember szemében kedvező színbe vonta a grófság szemefényét, míg ha a hozománytalan és rangtalan leányt választotta volna előbb, a dolog nem ment volna ily simán: előbb szükség volt arra, hogy Miss Durham viselkedése megbotránkozást keltsen s az emberek mélyen érezzék, hogy ily kiváló gentleman semmiképpen sem válhatik szánandó alakká. Constantiát "őrültké"-nek kezdték nevezni. Laetitiában új és dús kiválóságokat fedeztek föl s az egyik legfőbb követelmény, mely a Patterne-házzal kapcsolatban szóba jött, - azaz egy oly Lady Willoughby, aki kitűnő háziasszony legyen s a holt kastély megelevenítője, - biztosítottnak látszott Laetitia szelíd élénkségével és rendkívüli okosságával: Lady Patterne határozott kívánságára gyakori látogatója lett a kastélynak s ilyenkor sokszor jelent meg Willoughby is, laboratóriuma berendezését ellenőrizve, bár ekkor még nem volt teljesen otthon a grófságban s nem is igen várhatták, hogy végkép ideköltözik. Buzgón merült el a tudományos munkába s alig is beszélt egyébről. A Tudomány, - mondta, - az egyetlen valami napjainkban, melybe áhítattal mélyedhet el az ember. De ez a futó megjegyzés aligha fordulhatott Laetitia ellen, akivel szemben annak az udvarias és csöndes udvarlónak mutatkozott, amilyenek a gonosz hálókból kiszabadult s első és legerősebb vonzalmaikhoz visszatérő férfiak szoktak lenni.

Néhány hónapi otthoni udvarolgatás következett, mely után, a helyzet által előírt illendőségi határidő lejárván, Sir Willoughby Patterne elhagyta szülőhonát, hogy földkörüli útra induljon.

IV. FEJEZET.

Laetitia Dale.

Ez újabb meglepetés volt a grófságra nézve.

Ne kereskedjünk a türelmesen koplaló női lelkek érzelmei után: valószínűleg kell lenni valami külön erőforrásuknak, hiszen láthatjuk, hogy élnek; nyilván nincs is szükségük holmi nagy tápszerkészletre s bízvást sorozhatjuk őket ama teremtmények közé, melyekben holmi animális, pisla parázs ég, meleggel látva el bensőjüket. Nem igen lehet erős vitalitásuk az ily kevéssé lázadozó lényeknek. Csak csöndes szánalom kíséri, némi gúnnyal határosan, az oly lelkeket, akiknek alkalmuk volna viharos részvétérzés fölköltésére, de nem élnek az alkalommal. A nyilvánosság szíve pár hétig tárva várta Laetitiát s ha zokogva vetette volna oda magát, csorduló hálával üdvözölték volna a vidéki drámáért. Párt alakult volna ellene, hideg tábor, mely megrótta volna, amiért a szerény ismeretlenség homályából a Patterne-kastély úrnői rangjára tört, de párt támadt volna Sir Willoughby ellen is, abból a két-három forradalmár-lélekből toborzódva, akik megunták az igát s amilyenek mindig akadnak Angliában, ha valami kavarodás készül, meg akárhány született résztvevő szívből, akik mindig könnyel fogadják a könnyhullatást s akadt volna elég szamaritánus is, aki buzgón siet a bajba jutott emberiség támogatására. Az alkalom azonban drámai kihasználás nélkül múlt el. Laetitia, mint eddig is szokta, szelíden ájtatos arccal jelent meg a templomban, elfogadta a kastélyba szóló meghívásokat, ott volt Willoughby családi leveleinek fölolvasásánál is, száraz gyümölcshéjként nyelve le őket, melyekből hiányzott az ő nevének édes megemlítése: a részvétet követelő hang egyszer sem tört elő a fiatal hölgyből.

Igy aztán a nyilvánosság szíve csakhamar újra bezárult előtte. Az ügy újabb beállításában már úgy szerepelt, mint akinek nagyon is szerény képességei nem bírták volna el a Lady Willoughby of Patterne rangot; nem lett volna megfelelő úrnője a háznak; Willoughby bizonnyal belátta, hogy a leány nem lehet méltó párja s világkörüli útjával akarta legyőzni kényelmetlen első vonzalma utórezgéseit, melyek különben, leveleiből következtetve, immár nem háborgatták túlságosan. Oh azok a páratlan levelek! Lady Busshe és Mrs. Mountstuart Jenkinson olvadoztak az olvasás gyönyörétől. Sir Willoughby szigetországunk parádés mintalordjaként tündökölt elő ezekből a levelekből, melyeket az Egyesült Államok főbb városaiból küldött haza. Pár vonással hadd vázolja "demokratikus öcséink"-et, írta. Milyen rokonság! Valamennyien tengerészek lehetnének. Angol mérték alá fogta az uj világrészt s pár odavetett szóval tudott képet adni az otthoniakkal való összehasonlítások eredményéről. Avatott módon kezelte az össze nem illő dolgok csoportosításából sarjadó íróniát. A csillagok és sávok birodalmának Egyenlőségét egyetlen fölkiáltással méltatta: "Egyenlőség!" Olykor kis elmélkedések szövődtek közbe: - "Öcséink fölöttébb mulatságos fickók! A Kerekfejűek utódai közt élek itt. Néha célzás esik a régi, otthoni ellentétekre, de a legbarátibb hangulatban. Mi is megyünk a magunk útján, meg ők is: és nyilvánvalóan azt hiszik, hogy a Köztársaság észrevehetően megváltoztatja az emberi természetet. Vernon töri is magát, hogy ezt elhiggye. Öcséink felső tízezre Páris fenegyerekeit majmolja: a többiek viszont az anyaország radikálisait, amennyire legalább ezt a hazai szektát ismerni szerencsém van." - Amiben hasonlítanak hozzánk, abban ízetlenek; amiben ellentétesek, abban szörnyetegek. Ép ilyen szörnyű ellentét volt Vernon és Willoughby levelei között is. Alig lehetett volna együtt utazó rokonoknak tartani őket, vagy Vernon Whitfordot született és itthon nevelkedett angolnak. Ugyanazon dolgok leírását mintha a földgömb két ellenlábas részéről küldték volna. Vernonból hiányzott az irónia. Willoughby levélírói teremtőerejéből sem volt benne semmi, mely családját és barátait ily fölkiáltásokra ragadtatta: "Mennyire hasonlít ez hozzá!" s mely szinte átvarázsolta őket az Atlanti-óceánon, hogy bámulják és tapsolják őlordságát.

Szinte a szemükkel kísérhették: egy jelző, egy fordulat, egy elhallgatott szó élesen festette, hogy Amerikában, Japánban, Kínában, Ausztráliában, - és az európai szárazföldön is, - mily angolosan tart szemlét Alkotója furcsa teremtményein. Vernon hozzáképest birka jámborságú cimborának tűnt föl, aki nem tud megállni a talpán odakinn, akit boldoggá tesz egy bók, hálálkodóvá egy ebéd s gyászosan kérődzik minden látott és hallott dolgon. Dehát az egyik Patterne volt, a másik csak Whitford! Az egyikben géniusz lakott, a másik, tudós létére is famulusként botorkált utána. Az egyik angol gentleman volt, bárhová ment; a másik valami uj izé, amit nem is lehet pontosan meghatározni s amely csak mostanában tűnt föl Angliában is, hogy előreláthatólag se magának, se a hazának ne váljék különösebb diszére.

Pompásan írta le Willoughby, hogyan táncolt Amerikában Vernon. "Adieu öcsémuraméknak!" - jelezte utóbb, Japán felé utazva. - "Valószínűleg élénk föltünést kelthettem báltermeikben, valamint mikor megmutattam nekik, hogyan üli meg egy angol a lovat: bele kell törődnöm, ha nem lettem túlságosan népszerű közöttük. Sohse tudtam elénekelni nemzeti himnuszukat, - ha ugyan egy ilyen államhabarcsot nemzetnek nevezhetünk, - s be kell vallanom, hogy azt is igen fagyos udvariassággal hallgattam, ha ők énekelték. Nagy nép, - kétségtelenül. Adieu nekik! A derék Vernont valósággal le kellett tépnem róluk. Komolyan letelepedési terveken kotlott, s legalább levelezési viszonyt akar fenntartani velük". Egészben véve, vendéglátóinak egy-két "szemtelen röffentését" leszámítva, melyeket leveleiben idézett is, Willoughby kedélyesen írta meg a kirándulást. Az elnök, tudatosan vagy öntudatlanul, udvariatlan volt, dehát ismerjük a származását! Eme megjegyzések után, melyek úgy hatottak, mint egy oly királyi oroszlánnak békés farkcsapásai, aki tudja, hogy gazdája, Britannia, a Tengerek ura, elvárja tőle ezt a szelíd csóválású terga caudá-s visszavonulást, Sir Willoughby Patterne elhagyta a számára idegen világrészt s utóbb is, ha Amerika került szóba, megfontoltan és tisztelettel, hogy úgy mondjuk: behuzott farokkal beszélt. Utazásai hasznára váltak. Tény, hogy vannak öcséink, akik nagyra nőttek s akikkel jó lesz békességes viszonyban élni, mert különben kellemetlenekké válhatnak. Isten őrizzen meg mindnyájunkat a rokoni összeütközésektől!

Három évi távollét után Willoughby hazatért szeretett Angliájába. Egy szép áprilisi reggel, a hónap utolsó napján, amint kocsija a park kerítése mellett suhant, a véletlen szerencse Laetitiával találkoztatta össze először minden barátai közül. A leány a réteket barangolta egy csomó iskolásgyerekkel, akikkel vadvirágokat szedett a holnapi május elsejére. Willoughby földre pattant s megragadta Laetitia kezét. "Laetitia Dale!" - mondta s szava elfulladt. "A maga neve édes angol muzsika! Jól van?" A kérdés izgalma megengedte, hogy mélyen olvasson a leány szeméből. Azt a férfit találta bennük, akit keresett, szenvedélyes kézszorítása neki szólt, aztán továbbengedte Laetitiát, mondván: "Kérve sem készülhetett volna számomra kedvesebb itthoni fogadtatás, mint maga ezekkel a virágszedő gyerekekkel. Én nem hiszek a véletlenben. Igy volt elrendelve, hogy nekünk találkoznunk kell. Nem gondolja?"

Laetitia rebegett valamit, aléltan az örömtől.

Willoughby megkérte, osszon szét egy aranyat a kicsinyek közt, egyiknek-másiknak a nevét is tudakolta, ismételgetve: "Mary, Susan, Charlotte, - csak a keresztneveket kérem! Jól van, szívecskéim, holnap majd hozzátok el koszorúitokat a kastélyba; de vigyázzatok, jókor reggel! Holnap senki se lustálkodjék! Lesültem egy kicsit, Laetitia, - nem?" - Mosollyal mentegette a külföldi nap tüzét s hevesen suttogta: "Az angol táj zöldje páratlan. Csudás! Aki itthagyja Angliát, csak égettesse le a bőrét, ha szereti. Maguk nem tudják úgy: mi az, mint én, aki belekóstoltam a száműzetésbe, - hány éve is már? Hány éve?"

- Három, - mondta Laetitia.

- Harminc! - felelte. - Úgy érzem, ennyi! Én legalább borzasztóan megöregedtem. Persze, ha magát nézem, három évre se becsülhetem. Maga nem változott. Teljességgel nem. Ugye, jól gondolom? Mielőbb látni akarom újra. Sok mindenről, sok mindent kell mesélnem magának. Mihelyt lehet, meglátogatom az édesapját. Külön beszélni valóm van vele. Én... - oh milyen boldog vagyok, Laetitia! De nem szabad elfelednem, hogy anyám is van! Viszontlátásra! pár óra múlva! - mielőbb!

Újra megszorította a leány kezét. Aztán eltűnt.

Laetitia hazaküldte a gyermekeket. Nehezére esett most kankalinokat tépni, - poros foglalkozás! Szinte fájt neki, hogy csillaga újra földre szállt, annyira fölizgatta Willoughby megjelenése. De az ifjú lelkes patriotízmusa úgy hatott, mint mikor friss tavaszi zápor zúdul a kemény páncélú földre s olvataggá teszi a levegőt, uj színeket csihol, életet pezsdit, - s a leány eltűnődése értetlenül szállt újra Constantia Durham furcsa tette felé. Laetitia igy engedte át magát újra jellemző gyöngeségének. Szinte megrótta magában azt a nőt, aki ennek a drága varázslónak, ennek az égő szavú száműzöttnek, az arisztokratikusan napsütötte arc s mélyen kutató tekintet emberének, okot adhatott a búbánatra. Szemei mily mélyen tudnak olvasni! A türelmes éhezőben a lakoma képe ébredt. S vele együtt újra fölsajgott az éhség, föltündökölt a remény, a türelem pedig elillant. Szívesen lemondott volna a reményről, csakhogy továbbra is tűrő maradhasson; dehát nem lehet örökké Tél! - zúgta a vitatkozó vér, s nekünk tőlünk telhetően mentséget kell számára találnunk, hiszen a szívében fölzsúfolódott melegség bízvást hitethette el vele, hogy Willoughby a váltakozó évszakok rendjében most már a hosszú Tél tovatűntét hirdetni jött vissza. Külön beszélni valója van atyjával, - mondta. Mit jelenthet ez? Mi mást, mint...! De nem merte szóba önteni, se tovább latolgatni.

Legközelebbi találkozásukon "Miss Dale"-nek szólították.

Egy héttel utóbb Willoughby beszélgetésre zárkózott be Laetitia atyjával.

Ennek a fontos napnak estéjén Mr. Dale áradozva dicsérte Sir Willoughby földesúri jóságát. A villaház bérletét a régi föltételek mellett hosszabbította meg, - mesélte az öreg. Úgy látszott, hogy beszélgetésük mindvégig a bírtokos, és bérlő tárgyalása volt, leszámítva, hogy Sir Willoughby gratulált Dale-nek nagyszerű leányához. És Laetitia a megelégedettség hangján mondta: "Tehát nem kell kiköltöznünk a villából?" - miközben szíve az újszülött reménynek nyugodtan csavarta ki a nyakát. S éjszaka ez a sor került naplójába: "Ma őrült voltam. - Holnap?"

Holnap és a következő napokon gondolatjelek következtek szavak helyett.

A türelem búsan költözködött vissza. Táplálékra szükségünk van s Laetitia, nem lévén egyebe, ismét a türelemből élt, noha szárazabbnak érezte, mint valaha. Csillapitó, de soványacska koszt. A halottak türelmesek s valahogy hozzájuk válunk hasonlatossá, ha megszakítás nélkül és túl hosszú ideig élünk ilyen diétán. Beesett arcának hervadt rózsalevele saját magát vádolta, igazat adva a bálványnak, aki nem tekint le ily szánalmas teremtésre. Látta néha Willoughbyt a kastélyban. A bálvány nem vett tudomást a változásról. Rendkívül nyájas és udvarias volt. Nem egyszer kapta rajta a leány, hogy az édes szemek rajta pihennek, de aztán gyorsan fordultak el, az anya felé; - és Laetitia még a tűnődés elől is elzárkózott, mivel ez is vétek lehet, a remény pedig bűnös, hazajáró lélek. Talán Willoughby anyja nem szíveli őt? Ezt a kérdést nem kerülhette el. A földkörüli út az anya kívánságára történt; becsvágyó nő volt és törékeny egészségű, aki bizonyára szívesen vette volna, ha fia vele él Patterne-ben, s mégis beleegyezni látszott, hogy Willoughby bölcsen Londonban maradjon.

Egy napon Sir Willoughby azon a nyugodt hangon, melyet szeretett fölvenni, közölte vele, hogy most már egészen vidéki gentleman lett belőle: otthagyta Londont, megutálta, mint oly helyet, ahol az egyéniség eltemetődik. Bírtokán telepszik le s jószágigazgatóul unokafivérét, Vernon Whitfordot veszi maga mellé, - mondta. Igen mulatságos leírást adott arról, hogy unokafivére mint próbál irodalomból megélni, igy szaporítgatva szűkös jövedelmét odáig, hogy évenként két hónapot tölthessen el az Alpesekben. A nagy utazás előtt Willoughby mindig gúnyolódva beszélt Vernon véleményeiről s azt is elég sokan tudták, hogy Vernon bizonyos hallatlan cselekedettel annakidején megsértette volt családja büszkeségét. Hazaérkezésük óta azonban Willoughby elismerte Vernon képességeit s szinte semmibe sem tudott nélküle belefogni.

Az új helyzet jó sétapartnert biztosított Laetitiának. Willoughby savanyú mulatságnak találta a gyalogjárást s ebből a kijelentésből az csengett ki, hogy lóháton viszont bármily hatalmas kirándulásokra is hajlandó. A leánynak azonban nem volt lova s igy, míg Willoughby vadászatra ügetett, Laetitia és Vernon gyalogsétákat rendeztek. Ebből a szomszédság holmi következtetéseket vont le, mire Eleanor és Isabel Patterne gyakori kocsikázásokra hívták meg Laetitiát s Sir Willoughby ilyenkor mellettük lovagolva volt látható.

Igazi, napfényes örömet jelentett Laetitiára nézve a kis Crossjay Patterne hozzájuk költözése. A tengerészhadnagy - azóta kapitány - fiacskája volt ez, tizenkétéves fickó, tizenkét más fickó egyesitett pajkosságával. Vernon egyezett meg Laetitia atyjával a fiú szállására és ellátására nézve. Vernon az affajta emberek közé tartozott, akik nem okos dolgokra, nem bírtokuk tatarozási számláíra fordítják a pénzüket, hanem esztelenül költögetik mindenfélére. Patterne kapitány népes családjáról hallván, azt a tervet vetette föl, hogy a legidősebb fiút maga mellé veszi a kastélyba és tanítgatja. Willoughby azonban nem akarta, hogy ilyen apa fia kerüljön a házba s előre megjósolta, milyen lesz a gyerek: vörös hajú, pörsenéses bőrű, kiállhatatlan modorú. Igy hát, a Mr. Dale-lel történt megállapodás után, Vernon maga ment el Devonportba, ahonnan egy rózsás arcú, kerektagú csemetével tért vissza, aki mohón esett a húsételeknek és a puddingoknak s közben imádandó egyszerűséggel vallotta be, hogy eddig még sohasem ehetett kedvére való adagokat. Kitűnő tréning képesítette a dúsan rakott asztallal való megbirkózásra. Eleinte, az egymást követő fogások során, a kis Crossjay szinte kétségbeesve üldögélt, a kifogyhatatlan tálakra meredve. Utóbb aztán elmesélte vendéglátóinak, hogy otthon két idősebb nővére, meg három fiatalabb fiú- és leánytestvére van: "És mind éhesek!" - mondotta.

Ez a részvéte fölöttébb komikusan hatott. Jó egy hónap is eltelt, míg sajnálkozó sóhaj nélkül tudta nézni, hogy a puddingot elviszik az asztalról s ő nem bánhat el az egésszel, mint a devonporti család képviselője. A kis fickó csínyei, a vidéki élet örömeiben való tobzódása, sárral befent vadsága, reggeltől estig mulattatták Laetitiát. Ha elkaphatta, reggelenként tanítgatta a fiút, Vernon pedig délután, mikor a többiek vadászata szabadidőt engedett. A kis Crossjay fölélénkített volna bármely házi környezetet. Nem csak hanyag volt, de egyenesen szembe is szegült a könyvek útján történő oktatásnak, mondván: "De ha nem akarom!" - s hangsúlyában volt valami meggondolásra indító. A természet ősisége élt benne. Leckeórák közeledtével mindig valósággal a földből kellett kitépni, a talaj mélyéből ráncigálni föl, mint valami gyökeret, hogy kemény kis kerek fejét a zsarnoki robotra szorítsák. De a madarak szokásait, tojáslerakó helyeiket, nyulak elfogását, haloduk kicsiklandozását, a környékbeli, harcos kedvű fiúkkal szövetkező vadászjátékokat, meg azt, hogy miképpen kell a szakácsnétól egy egész esős napra szóló elcsatangolás előtt némi útravalót kihízelegni, - jól kitanulta, a természet iskolájában. Tengerészetünk iránti szenvedélye jó eszköz volt arra, hogy figyelmét mégis ráerőszakolják a tanulnivalókra, miután lassanként megértette, hogy csak ezen a sivatagon át visz az út a tengerészkadetti ranghoz. Tüzelve kérkedett hősi atyjával s egyszer, mikor véletlenül úgy mentek el a kastély közelében Vernonnal és Laetitiával, hogy a beszélgetés éppen atyjára fordult, egy kérdéssel állt elő, mely nyomta a szívét s melyet a következőképpen foglalt szavakba: "Az én apám hadsereget is tudna vezetni!" - s némi szünet után: "Kérem, Mr. Whitford, ha Sir Willoughby olyan kedves hozzám és ezüstkoronákat is ajándékoz, miért nem akart beszélni a papával, mikor pedig a papa tíz mérföldet gyalogolt az esőben, hogy láthassa őt és tíz mérföldet gyalogolt vissza, és a korcsmában kellett éjszakáznia?"

Az egyetlen adható válasz az volt, hogy Sir Willoughby talán nem volt otthon. "Óh, a papa látta Sir Willoughbyt és ő mégis azt mondta, hogy nincs otthon," - felelt a fiú s kísérői fülében furcsán csengett a szava, mikor pontosan az ő mentegetőző hanglejtésükkel ismételte a "nem volt otthon"-t, noha minden gúnyos célzatosság nélkül. Vernon elbeszélte Laetitiának, hogy a fiú mindazáltal még sohasem kért magyarázatot Sir Willoughbytól.

Ellentétben a közmondásbeli lóval, a kis Crossjayt könnyebb volt rávenni arra, hogy igyék a tudás vizéből, mint belehajtani a vízbe. Szíve nem volt oly makacs, mint a természete s hála a fegyelem és becézés megfelelő keverésének, lassanként szürcsölni kezdett. Egy görbe, iskolakerülő napra következő áprilisi estén füttyszóval jelentkezett a szakácsné ablaka alatt s a kapott vacsorát falatozva, előadta kalandjait. Laetitia szemrehányón fölemelt ujjal lépett be a konyhába. A fiú csókkal ugrott nyakába s tovább fecsegett arról, hogy egy körülbelül tizenöt mérföldnyire eső helyen Sir Willoughbyt látta lovagolni egy hölgy társaságában. A lehetetlenség, hogy a fiú ily messze juthatott volna el gyalogosan, Laetitiát kétkedővé tette a hallottak valódiságával szemben, míg Crossjay meg nem magyarázta, hogy útközben egy homokfutón kocsikázó gentleman szedte föl, aki elvitte a farmjára s töméntelen föltűzött madártojást mutatott neki, meg kitömött madarakat, az összes angol fajokat: halászsast, seregélyt, fekete harkályt, toronyi fecskét, aminek a feje csupa száj s piszkosszínű, feketepettyes szárnyai vannak, mint az éjjeli lepkéknek; - a fiú minden részletre kitért. Mégis, a majorban kapott uzsonna, meg a gentleman költségén történt visszavasútazás leírásának ellenére is, Laetitia kitaláltnak vélte a mesét, míg Crossjay arra a pontra nem tért át, hogyan állt meg a vasúthoz vezető úton, levett kalappal, Sir Willoughby üdvözlésére, aki viszont ügyet sem vetve rá, lovagolt tovább, míg a fiatal hölgy visszafordult s bólintott. Ezen a képen rajta volt az igazság színe.

Különös napfogyatkozás az, mikor eszményképünk ragyogását az igazság színe árnyékozza be. Nem a nap a hibás ilyenkor, hanem az igazság. A valóság a bűnös: ő rabol meg a tévhit kincsétől. S ekkor kezdjük el a készakart tévhit gyakorlását, aminek szükséges kísérete a valóságtól való megundorodásunk: s ez jobban kímeríti a szívet, mint a kitartóan türelmes éhezés.

Célzások ejtődtek el a szomszédság körében; sövények csicseregték, a fák csúcsai súgták-búgták egymásnak a pletykát. Mrs. Mountstuart Jenkinson egyszeriben újra hangos lett: "Patterne-be végre is úrnőnek kell beköltöznie, ugye? Hiszen sohasem volt kétséges, hogy Willoughby meg fog nősülni, - meg kell nősülnie! - s addig, míg külföldi nőt nem vesz feleségül, nincs is okunk panaszra. Az új választottal Cherritonban találkozott. Egy pillantás alatt egymásba habarodtak. Az apa, úgy hallom, tudósféle; pénz van; bírtok nincs. Házuk sincs, ha jól értesültem. Idejük javát a kontinensen töltik. Most egy évre Upton-Parkban tartózkodnak. Igazi, családalapitásra való, úrnő-lány, csak akarja a dolgot! Tizennyolc év, tökéletes jómodor, szépségét kérdezni se kell. Sir Willoughby tudja, ki illik hozzá. Meg fogjuk rá tanítani az új asszonyt, hogyan javítsa meg a férjét. - Ne hallgassanak Lady Busshera! Willoughby még nagyon fiatal volt a huszonhárom-huszonnégy évével. Fiatal embert nem lehet lekötni, mindig kisiklik. A nagyon fiatal férj olyan, mintha a falurosszára bíznák a község békéjét: ha vállalja is, belepusztul a csend! Harmincegy vagy harminckét évvel ellenben már megérik a parancsolásra, mivel engedni is képes. És Sir Willoughby pompás férfi, akinek csak asszonyra van szüksége, aki kiegészítse. Az olyan ember, mint ő, csak rosszul járna, ha nőtlenül futkosna tovább is a világban. Határozottan! Mihamarább nevetségessé is válnék a helyzet! Willoughby nem viselte magát rosszabbul a többi férfinál, sőt tán szebben, - neki mindenesetre végtelenül könnyebben bocsáthatunk meg; most azonban végre köztünk van s már éppen ideje volt. Majd megnézem és tanulmányozom a kisasszonyt, alaposan, rám bízhatják; azonban azt hiszem, eleve megnyugodhatunk a fiú választásában."

A mind sűrűbben szálló híreket megerősítette Dr. Middleton nagytiszteletű úrnak és leányának futó látogatása a kastélyban, mely alkalommal csupán a Patterne-család tagjai voltak jelen. A kis Crossjay is beszélt pár szót Miss Middletonnal s az új ismerőssel eltelve szaladt haza a kerti házba: a kisasszony szereti a haditengerészetet és vidám arcocskája van. Mosolyában igazán bájos humor ragyog, - mesélte Vernon. Leírták Laetitia előtt karcsú, elegáns, hajlékony alakját s azt mondták róla, hogy lobogóként lengeti ifjúságát. "Bájos humorú" mosolyával csak győzedelmeskedhetett.

Vernon inkább az atyáról beszélt, a nagyhírű tudósról, aki amellett szerencsére anyagilag is teljesen független. Miss Middletonról később, ismeretségük mélyültével, egyre költőibb módon emlékezett meg, vagy legalább oly képet adott róla, amilyet verskedvelő fülek szeretnek: "A hegyek Echóját juttatja az ember eszébe. És Dr. Middleton egyike Anglia leghatalmasabb koponyáinak".

- Mi a kisasszony keresztneve? - kérdezte Laetitia.

Vernonnak úgy rémlett, hogy Claranak hívják.

Laetitia este, ágyában, végigtűnődve az elmúlt napon, maga elé képzelte a hegyi Echót, a gyors és szilaj tündért, akit Claranak hívnak s aki egy tágas, nagy félkörön suhan tova a birodalmában fölcsengő hangok után; édesebb, mint szép, de magasan az átlag szalonszépségek fölött, mint az ég kékje; s ha mindemellett még elegáns is és szeretetreméltóan mosolyog, melyik férfi állhatna ellen neki? Aki a hegyi Echo gondolatát ébresztheti föl valakiben, bizonyára fölöttébb átszellemült is. Az apa imádja a leányát, mondta Vernon. De ki is ne imádná? S csak újabb kegyetlen érzés volt, tudni, hogy a közelben valami költői báj vonzása él, vagyis olyasmi, ami mintha a Laetitia legsajátabb, szerény kincsét rabolta volna meg, bármily homályos kis kincs volt is az. De az olyan férfi, mint Sir Willoughby, méltán tarthat igényt költői hozományra is, hiszen a maga nemében ő is bírtokosa minden férfiúi tökélynek; - s az a gondolat, hogy Miss Middleton valami olyannal nyerte meg szerelmesét, ami neki is veleszületett tulajdona, ha bármily homályos mértékben is, Laetitiában a rokonság halvány érzését keltette föl a választott leány irányában. "Ami bennem van, azt látja ő rajta!" Ez a gondolat úgy fonta körül büszkeségét, mint a koszorú a sírkövet. Bátorította képzeletét, hogy Claraval foglalkozzék s elszántan ékesítette föl vetélytársnőjét romantikus bájakkal, bár fájt a művelet: az aszketikus rajongó átéli az égi osztályrészt, - csudás keserűség csudás gyönyöreit, - bár szőrcsuhában és ostorcsapások alatt, - igy állt Laetitia boldogsága a Clara fölmagasztalásából. A szerencsés riválison keresztül, annak a teljes méltánylásán át, hogy Sir Willoughby választása csak oly nőre eshetett, mint Clara, - Laetitia új bilincsekkel fűződött szerelmeséhez.

Szenvedélyes hűségében veszélyes volt ez a rajongó vonás, mely a remeteség ölén elferdíti az agyat, de abban a világban, ahol bálványa él, - ha ez a bálvány közeledik hozzá, - tűzpróbákat rendez s a kiégett szív hamvából az értelem gyógyultan támadhat elő. Laetitia gyakran fordult meg a kastélyban, segédkezni Lady Patterne ápolásában. Sir Willoughby pedig kedves, de jelentéktelen barátnőként bánt vele, aki előtt szükségtelen szót ejteni az Upton-parki lovaglások okáról.

Willoughby azonban, nyerési esélyeit latolgatva, aggódni kezdett amiatt, amit elveszítendő volt. Laetitia részét tette ifjúsága ragyogásának, a leány áhítata kísérte mátkásan ezt az ifjúságot, s Willoughby azok közé tartozott, akik ép úgy együtt élnek múltjukkal, mint jelenükkel. Mindazáltal, noha Laetitia oly buzgón ápolta anyját, hősünk hűtlenség félét is érzett a leányon és aligha alaptalanul: Laetitia újabban kevésbé volt sápadt, tekintete nem fordult vádlón szerelmese felé: régi együtt élt napjaik titkát éppoly kevéssé látszott fájón rejteni lelkébe, mint ahogy nem is kérkedett velük. Talán úgy hantolta el őket, ahogy csak a nők tudnak temetni, akiknek a szíve csöndes sírgödör, ha mi és a világ nem zavarjuk őket: örök kripták, melyekben bomladozva hever emlékünk, kísérteties hullaként. Vagy ha nem haltunk is meg számukra s ha nem is gondolnak iszonnyal reánk, mégis csak kihűlten fekszünk ott, valamelyik zugban. Talán be is vagyunk balzsamozva, de sírunkat már nem látogatják. S mit ér, ha tudja is a világ, hogy balzsamos halottak vagyunk? A világ szemében annyit érünk csak, mint más rothadó nyomorúlt, a világ nem lát be a női szívbe, hogy észrevegye a meggyújtott gyertyákat s az imádat néhanapos emlékünnepeit. Vannak nők, - s ne hivatkozzatok most éppen az efézusi özvegyre! - akik bebalzsamoznak bennünket s visszavonulva élnek a mécsfény gondozásának, hogy egyszerre aztán, noha még előttük a képünk, egy idegen jöttére elfújják a Veszta-lángokat s széttiporják hamvainkat: termőbbé trágyázni szívük kertjét a szerelem új virágai számára. Sir Willoughby tudta ezt, sokszor játszotta már az idegen szerepét s jól ismerte az idegen érzelmeit az előddel és a nővel szemben.

Meg-megleste Laetitiát, hogy sajátmagáról és terveiről beszéljen neki: készülődéséről Itáliába. Hogy irigylésre méltó ötlet? Igen, de Angliában éljük a magasabb erkölcsü életet. Itália az érzéki szépségek kérkedő hona, miénk a lelki szépség. "Én jól ismerem Itáliát: gyakran vágytam arra, hogy a maga kalauzolója lehessek ott. Most viszont úgy áll a dolog, hogy olyanokkal megyek, akik éppúgy értik a járást, mint magam s aligha fognak túlságosan lelkesedni... oh, ha maga még az volna, aki volt..." Ily bűnös módon csavarta-zavarta a szót egyik személyről a másikra, egyazon mondatban többször is. Míg csupán sajátmagáról beszélt, a leány leereszkedésnek vette. De aztán Laetitiára tért át, az anyja iránt tanúsított csodálatos gondviselő figyelemmel kezdve, majd azzal folytatva, hogy be fog neki mutatni "bizonyos Miss Middleton"-t, mert kíváncsi a véleményére, amely ösztönszerűen formálódik meg egy-egy emberről s tudomása szerint még sohasem volt téves.

- Ha tudnám, hogy tévedhet, Miss Dale, nem bíznám annyira önmagamban. Lássa, mily fontos nekem, hogy mi a véleményem magáról: a réginek kell tehát maradnia, különben mi lesz belőlem? Igy tért aztán át a barátság méltatására s a férfi és nő közti barátság varázsát emlegette, a "platonizmus"-t, ahogy mondani szokás. "A világ előtt kinevettem ezt, de a szívem mélyén soha. A világ platonikus esetei eléggé nevetségesek is. Engem maga tanított meg arra, hogy az eszményi barátság igenis lehetséges, ha két oly valaki találkozik, akik képesek az önzetlen megbecsülésre. Az élet egyébként csupa kötelesség: kötelesség a szülőkkel, kötelesség a hazával szemben. De a barátság ünnepnap azok számára, akik tudnak barátok lenni. Nő tömérdek van, barát kevés. Én tudom, milyen kevés!"

Laetitia visszanyelte föltörő gondolatait. Miért kínozza ez a férfi? - hogy ünnepnapot szerezzen magának? Hiszen ő elviseli, hogy Willoughbyt elveszíti, - hozzászokott már ehhez, - elviseli a közömbösségét is, de azt nem, hogy igy eltorzítsa önmagát: ez kincseket rabol el. Olyan volt, mintha fogadalmat követelnének tőle, mikor Willoughby ezt mondta: "Itália! Hiszen sohasem lesz ott olyan napom, mint az volt, mikor hazaérkeztem Angliába, seholsem vár rám oly öröm, mint mikor maga üdvözölt! Hű marad ahhoz a perchez? Várhatom, hogy egyszer még ugyanúgy találkozunk?"

Sürgette a választ. Laetitia a tőle telhető legjobb feleletet adta. Willoughby nem volt megelégedve, s a leány fülének úgy rémlett, hogy a hang, amellyel megnyugtatást esdenek tőle, szinte nem is férfias: Willoughby asszonyi nyelven beszélt. Laetitiának ezt kellett mondania: "Attól félek, nem tehetek határozott ígéretet", - hogy Willoughby visszanyerje talpraesettségét, ami, mivel nem volt ostoba ember, a következő mondatban sikerült is: "Ha megígérné, bizonnyal akkor is megtartaná, ha mindjárt meg is kellene fagynia őrhelyén. Igy hát jobb, ha hagyjuk a dolgokat a maguk útján, intézkedjék a sors. Az akarat a fődolog. Maga tudja, mennyire gyűlölök minden változást. És ugye, bérlőmnek legalább megmarad s bárhol legyek is, a maguk lámpájának a fényét ott látom az én parkom végén?"

- Sem én, sem atyám, nem szívesen hagynók el a Repkény-villát, - mondta Laetitia.

- Ez is valami, - mormogta Willoughby. - És ugye, idejében megtárgyalják velem a dolgot s csak az én beleegyezésemmel költöznek el?

- Ezt csaknem biztosra ígérhetem, - mondta a leány.

- Szeretik ezt a helyet?

- Igen; én vagyok a legboldogabb kertiházlakó.

- Azt hiszem, Miss Dale, én is akkor lennék igazán boldog, ha egy kis kerti kunyhóban lakhatnám.

- A kastély mindig kunyhóról álmodik. De lenni az, ami, s nem kívánni más sorsot, - nyugodt, álomtalan alvást csak ez ad.

- De mikor maga oly színekkel festi a kunyhót, hogy az ember kísértésbe jön: elmenekülni a kevély házak s a nagyúri gondok elől!

- Csak annál gyorsabban menekülne vissza hozzájuk, Sir Willoughby!

- Talán jól ismer, - mondta a férfi, meghajolva s elégedetten készülve továbbmenni. Egyszerre megállt: "De én nem vagyok becsvágyó!"

- Talán csak túlságos büszkeségből nem, Sir Willoughby.

- Most a szívem közepéig látott!

És borongós kedvvel távozott. Clara Middleton nem tanulmányozta őt és nem ismeri úgy, mint Laetitia Dale.

Laetitia azzal az érzéssel maradt egyedül, hogy Willoughby "macskát és egeret" kegyeskedett vele játszani. Dehogy is "látott a szíve közepéig", hiszen akkor ámulva kellett volna észrevennie, mennyire őszinte volt most szerelmese.

Mikor a legközelebbi alkalommal ismét Lady Patterne ágya mellett ült, a betekintésnek újabb lehetősége kínálkozott, mellyel Willoughby mélyére hatolhatott volna, ha érzéseit el tudta volna fojtani. Az öreg lady érzelmesen bizalmassá vált, mikor egyetlen témájáról, a fiáról beszélt. "Most megint egy hóditó pompájú lány van itt, drágám; pénzes, egészséges és szép; - a fiam is az; - az egyesítés szerencsésnek látszik. Remélem és imáimban kérem, hogy igy is legyen. De az ember, ha a szemei már gyöngülnek, jobban szemléli a világ képét, mert csak a fontos vonalakat látja, - s én bizony gyakran kérdem magamtól, hogy vajon nem csupán ez a mindkét oldalon jelenlévő pénz, egészség és szépség okozta-e a kölcsönös vonzódást? Ilyesmivel már próbálkoztunk s az a Durham-lány becsületes volt, akárki akármit mondjon is. Én a fiam számára megértő, gondolkodó társat szerettem volna, egy eszes nőt, másfajta gazdagságút és szépségűt. A Durham-lány becsületes volt: idejében odább állt és könnyen történhetett volna ennél rosszabb dolog is. Most pedig megint újra ez az eset vár ránk, egy ugyanolyan fajta nő, aki azonban lehet kevésbé becsületes is. És én már nem fogom láthatni a végső kibonyolódást. Ígérje meg nekem, hogy mindig jó lesz a fiamhoz, hogy barátja lesz, Egériája, mint ahogy ő szokta mondani. Legyen hozzá olyan, mint akkor volt, mikor az a másik lány megtörte a szívét s mikor senkinek, még az anyjának sem volt szabad látnia, hogy ő szenved. Vigasztalja az ő nagy érzékenységét. Willoughby olyan nagyon bízik magában. S ha ez a bizalom is szétomolnék, - borzadok! Maga az ő számára, igy mondta a fiam, és gyakran mondta, az állhatatos nő példányképe..."

Laetitia nem is hallotta már a többit. Napokon át ismételgette: "Az állhatatos nő példányképe!" Most, mikor Willoughby másodízben készült elhagyni, ennek az állhatatosságnak a dicsérete úgy hatott rá, mintha az imádott arcon egy kínosan nevetséges, pityergő vonást pillantott volna meg.

V. FEJEZET.

Clara Middleton.

Sir Willoughby és Miss Middleton nagy találkozása Cherriton Grangeben történt meg, egy vidéki nemes úr bírtokán, ahol a tizennyolc éves ifjú hölgy először tűnt föl a horizonton. Pénz, egészség és szépség ragyogta be, az a hármas csillagfény, mely minden férfit asztronómussá varázsol. Willoughby rátekintett s várta, hogy a leány tekintete viszont rajta csüggjön. De az első pillantás meggyőzte arról, hogy ugyancsak igyekeznie kell, ha meg akarja nyerni ezt a cseretekintetet. Egy volt a sok közül: máris többen voltak előnyben, és valamennyi mozgékonyabb nála. Tanácsot kellett tartania önmagával: miként adja legmegfelelőbb módon a leány értésére, hogy ő Willoughby Patterne, még mielőtt a Clara kesztyűit nem éri túlsok érintés, amiktől visszariad az ő kényessége, - mert itt is, ott is, köröskörül, máris sok versenytárs felé hajolt ez a kesztyűs kéz, kellemetlen hímek felé, akiknek ujja hegye foltot hagy. Nagyon is adakozó kegyességével őcsillagfényessége nem tetszett Willoughbynak. A hatás, mindazáltal, abban nyilvánult, hogy sürgősen, teljes erővel vetette magát a vadászat hevébe, miközben egyelőre nem érzett egyebet a nő iránt, mint azt, hogy most valamely nagyszerű versenydíj megnyeréséről van szó s hogy Willoughby Patterne egyelőre csak egy a tucatból az ifjú hölgy szemében.

Mélyebb ismerője lévén a Tudománynak riválisainál, megbecsülte a Természetnek azt a bókját, mely abban nyilvánul, ha egy szép nő minket választ ki. Manapság már tudományos alapon tudjuk, hogy a létért való egyetemes harcban a siker mindig a legkitűnőbbnek jut. Ragyogóbb pávafarok, csinosabb bóbita, újabb hangú trilla, hatalmasabb lépés, - a nőstény ilyesmit néz ki a versengő seregből s minket választ. A szuperlativusznak delejes vonzása van. A nőcske másfelé is nézegethet, de látni fogjuk, hogy a szuperlativusznak csak intenie kell s a párocska utánunk suhan. Nem tehet róla: ez a természete s ez a természet kezeskedik az eljövendő legnemesebb emberfajról. Ha feléd bókol, ez csak a felsőbbrendű folytatás ígérete. Ilymódon a Tudomány, vagy helyesebben mondva: a tudomány ismerete megkönnyíti az arisztokrácia továbbfejlesztését. Következésképpen, a sikeres küzdelem, a nőnek versenytársak tömegéből való kiragadása azt mondja számunkra, hogy mi vagyunk a legkitűnőbbek. Sőt mi több, a világ számára is ezt mondja.

Willoughby szellőztetni kezdte szeretetreméltó szuperlativuszait Miss Middleton szemei előtt; neki lába volt! És diadalmas versengőktől származott. Stílusa volt, külön hangneme, művészi szabója, tekintély volt a nagyúri viselkedésben: a vadászat reményteljes lázában üdeség áradt belőle, mely előnyt biztosított számára a tömegben. Mindezek a tulajdonságok, hozzávéve tántoríthatatlan energiáját, mely díjak elnyerésére s megtartására tüzelte, aligha találhattak merev ellenállásra. Nem kímélte a fáradságot, mert a nyerésért tűzbe-vízbe is belenyargalt. Udvarolt a leány atyjának, mert tudta, hogy a férfiak is, de különösen az apák, a bőségesebb kínálatot, a mélyebb zsebet, a nagyobb bírtokot, a tiszteletteljesebb hódolatot részesítik előnyben. A férfiak, a maguk módján persze, csakúgy a legkitűnőbbet választják ki, mint a nők és segítenek is a diadal kivívásában, mint ahogy Dr. Middleton igy is cselekedett, mikor a fontos kérdés döntő pontra jutott a leány számára, alig egy hónappal Willoughby első látogatása után Upton-Parkban. A fiatal hölgy elámult az érte zúgó nagy forgószélen s meghajolt előtte, mint egy fiatal fa. Csak időt kért; Willoughby azonban alig várhatott. A lány habozás nélkül vallotta be, hogy egyik kérőjét sem szereti jobban nála, s Willoughby engedett. Helyzetének higgadt megfontolása azonban rávezette, hogy sehogy sem rendes dolog, ha közben, míg ő le van kötve, a leány még szabad lehet. Clara most azzal a kívánsággal állt elő, hogy szeretne világot látni egy kicsit, mielőtt leláncolja magát. Willoughby megriadt s a Szerelem lebűvölő istenét a legmegvesztegetőbb formában kezdte játszani. Azt mondta, hogy szívesen engedelmeskednék a leány akaratának, lemondással várna, ha édesanyja nem ragaszkodnék ahhoz, hogy a jövendő Patterne-úrnőt halála előtt még házában lássa. A fiúi kötelesség eme álarca alól ravaszul csillant ki a szerelem, de a sürgősségi ürügy elfogadható volt. Dr. Middleton is igy találta, azt vélvén, hogy leánya vonzódik a fiatalemberhez. Clara nem is érzett ellenszenvet, azonban élt benne a leányos vágy: egy kis világot látni előbb, - csak egy évig, - mondta. Willoughby hat hónapra alkudta le az évet s belenyugodott ebbe a haladékba, melyért a leány, hálaképpen, hajlandó volt addig is menyasszonynak tekinteni magát; s ezt nem egy könnyű sóhajszerű szóval intézték el. Clarától kikönnyörögték, hogy ünnepélyes ígérettel lépjen a fogolyi sorba, - nem nyilvános, de kötelező szertartásossággal. Egészséges volt és szép, s ezeket a tulajdonságokat sok pénz aranyozta: nem mintha Willoughby a pénzre nézett volna párkeresésében, de a gazdagság is hozzájárul a fényhez, mely a világot elkápráztatja; és mindenek fölött ott csaholt a lány nyomában a vetélytársak falkája, epedő torkot tárva a hold felé. Clarának vállalnia kellett a fogolyi sort.

Willoughby nem elégedett meg sóhajszerű ígérettel. Eljegyzésük ünnepélyes hűségi fogadalom volt. S miért ne? Miután annyit már mondott, hogy: "A tied vagyok", nyugodtan mondhatta ezt is: "Egészen a tied, örökre, esküszöm, soha meg sem szegem, szívemben már a feleséged vagyok, egészen, együvétartozásunk meg van írva odafent." - Mindezekhez a lány még csöndesen hozzátette: "Ha már éppen idáig vagyunk!", ami némi fagyos, úri megadásként hangzott: erre viszont Willoughby magával vonszolta őt, végig az egész szerelmi katekizmuson s végül oly forró áradozással került ki a dologból, mely sokkal elválaszthatatlanabbul Clarához kötelezte, - semhogy a lánynak kételye lehetett volna a fiatalember szerelméről. Hát igy szeret! - kiáltotta a leány szívének visszhangja, a hit és ámulat egyszerűségével. Alig is gondolt még a szerelemre, míg a tünemény az ő útján is meg nem jelent. Melegséggel még sohasem gondolt rá s íme, most itt volt. Csak úgy álmodozott a szerelemről, mint a nagy-nagy világ egyik távoli csodájáról, mely valami rengetegben él, vad Óperenciákon túl, elfátylazva, körülbástyázva szép veszedelmekkel, szívdobogtató titok, mely azonban nagyon is távol van, hogy az ő szíve dobogását is meggyorsítsa. Főgondolata az volt róla, hogy a szerelem a világ gazdagabbá tételére való.

Igy nyugodott bele Miss Middleton a fajkiválasztás elvébe.

És ekkor zendült meg egy falka legkiválóbb férfiának diadalmas és hangos vadászkürtje.

Ő látszott a legkülönbnek, a Tudomány parancsát ő töltötte be. A Patterne-ek fönnmaradása biztosítva volt. "Nekem", - mondta Willoughby csodálójának, Mrs. Mountstuart Jenkinsonnak, - "nekem mindenekfölött az egészség a főkövetelményem, de nála minden egyéb is egyesül: származás, szépség, nevelés: amit a világ együtt "örökösnő"-nek hív; ez a leány nemének legtökéletesebben kiművelt példánya." Finom módon azt is sejttette a ladyvel, hogy Miss Middletont versengő csapat elől vágta el, anélkül, hogy a tolongók csak egy lehellettel is megsérthették volna kényességét. Közben gúnyosan célzott modern hölgyeinkre, akik úgy járják a világot, hogy horgot vetnek ki s közben maguk is horgokba csipkednek, míg végre oly jól ismerik az egyik nemet, mint a másikat s nem kevésbé értik a vásárt, mint a férfiak: hogy igy is tiszták maradnak, lehetséges, de az "ártatlan" szót nem olyan könnyű kimondani s bizonyára nem ilyennek kell elképzelnünk női eszményünket. Miss Middleton más: igazi ideál, frissen szedett reggeli gyümölcs a kosárban, önnön hamvassága kezességével.

Az asszonyok nem védik meg fiatalabb nővérkéiket, ha azok oly dolgokat művelnek, melyektől talán ők maguk sem idegenkedtek annak idején, - amilyen egy-egy fátyolfellebbentés, hogy látni lehessen őket, vagy némi bekukucskálás a világba, ahol az ártatlanság olyan gyenge kis védőszerszám, mint a burokban-születettség a hajótörés ellen. E világ asszonyainak eszükbe sem jut tiltakozni az ellen, ha valaki a tökéletes érintetlenség érzékies követelményével áll elő, az ezüstös tisztaságnak azzal a vágyával, mely uraink szerelmi szenvedélyének keleties eredetétől illatozik. Mrs. Mountstuart szerencsét kívánt Sir Willoughbynak a szép nyugat-keleti áldozaton aratott diadalhoz.

- Szeretném látni őt, - szólt a lady, s Miss Middletont bemutatták neki, hogy kritikát mondhasson róla.

Clara szája hallgatagon is mosolygó volt. Ajka ívei középen telten értek össze s fölfelé hajlón, gödröcskékbe finomultak át. Szemei vágása is szelíden hajolt fölfelé a két külső sarokig s mint a száj vonala az üde arcot, mintegy villanó fénnyel derítette föl a halántékokat, gyöngéd színeződés útját jelölve. Arcvonásai gyermeteg játszótársai voltak egymásnak s egyikük sem mímelte a merev korrektséget, még az orr sem, mely gyakran szokott emlékeztetni a vidám lánykák közt rendet tartó nevelőnő ridegségére; s mégis nemes metszésű orr volt, nem kíváncsian hegyesedő, sem pajzánságok felé fitoskodó. Vízben tükröződő nyárfalombok, a szellő csókjára várakozva, ezt az arcot idézhették valamely fogékony érzésű, szerelmes fantázia elé: ezt a simafehér arcot, suhanó pírjával, mely alatt a nyugalom csöndjében is finom remegések hatnak át egymásba. Szemei barnák voltak, gyakran árnyasodva el a szelíd pillák szép keretében, de mindig üde éberséggel. Haja, világosabb barna színnel, halántékán átsimulva, a konty felé vetett hullámot s a regék erdei nimfáinak a szemektől a szájig és állig keskenyedő arc-háromszögét idézte, - nyilván összhangban Clara ízlésével. Illett neki ez a háromszög. Ez az arc azonban nem hirdetett féktelen vadságot, vagy gyöngeséget, egyenletesen zárt szájának hosszú íve megóvta ettől a hatástól a kicsiny kerek állat; szemei csak jókedvű pillanatokban villantak meg, máskor elgondolkodó nyugalommal néztek a világba: és ilyenkor télibükkfényű haja is elvesztett minden nimfaszerűséget és szeszélyességet s különös módon, puszta vonalrajzzal növelte arcán a mély elmerülés kifejezését. Ha az ölyvre gondolunk, mely kifeszített szárnyon lebeg a kiszemelt préda fölött, képet alkothatunk magunknak arról, hogyan tudott megváltozni ennek a fiatal hölgynek arckifejezése, akit Vernon Whitford a hegyi Echóhoz hasonlíthatott, míg Mrs. Mountstuart Jenkinson szerint "huncut kis porcelánbaba" volt.

Vernon elképzelése nyilván a Clara gyors és szinte zenei tökéletességű felelőkészségén épülhetett föl, Vernon szívesebben kereste a tudós apa társaságát, mint ezét a húsz éven alóli leányét, aki unokafivérének menyasszonya volt, azonban Clara ügyes nyelve és hangjának bája úgy hatott megértő figyelmére, mint üde, természetes, kristályos szellemesség, ellentétben a nagyvárosi élc kendőzött sziporkázásával. Dicsérő méltatásai közben nem hivatkozott erre a szellemességre, mindazáltal egyszer mégis előállt vele Mrs. Mountstuart előtt, aki fölkiáltott: "Ah igazán? észre sem vettem, hogy szellemes! Maga biztosan ért hozzá, hogyan kell ezt kicsiholni belőle!"

Senki sem vette észre a szellemességét. Az emberek romlott hallása csattanó hangokat kíván, vélte Vernon. Ő a maga részéről, hogy bizonyítsa a lány ötleteinek kitűnőségét, egész csomót idézett föl emlékezetében: seregestül rajzottak elő s mindaddig, míg hangosan nem ismételte őket, különös erejűeknek és jelentőseknek tetszettek. Talán nem is egészen a leány előadási módján múlt a hatásuk, noha, ahogy Vernon ismételte őket, már veszítettek teljességükből. Bizonyos fokig az a gyorsaság tette elevenné ezeket a mondásokat, mellyel Clara a tovasuhanó társalgás fény- és árnyjátékát átvibráltatta beszédén. Ha az ember az egész beszélgetést vissza tudta volna idézni, melyben a leány részt vett, szellemességét jobban alá lehetett volna támasztani; de ki tudna minden fontos részletet úgy megjegyezni? És mivel semmi haszna sem lett volna annak, hogy az ember érvelve vitatkozzék valamiről, ami nyilván csak az ő egyetlen személyének szerez üdülést és gyönyörűséget, Vernon elhatározta, hogy magának tartja meg megfigyelését. A leány szépségét illető magasztalások azonban, minthogy ezt a tulajdonságát nem találta oly feltűnőnek, következésképpen igen bosszantották. Szokássá vált, mert Sir Willoughbynak ez hízelgett, hogy mindenki a szépség tökéletes példányaként emlegette Clarát. Azokhoz a finom virágokhoz hasonlították, amilyenek a kínai udvar hölgyei a rizspapírosú metszeteken. Kissé franciásabban öltözve otthonosan illett volna a szökőkutak pázsitjára, ama elbűvölő selyem pásztorlánykák hárfái és suttogó szerelmesei közé, akik létező lények, ha nem is éltek soha. Lady Busshe a Leonardo asszonyainak kedvenc arcvonásait idézgette, meg Luini angyalait. Lady Culmer ceruzavázlatokat látott, francia arisztokratakisasszonyokról, melyek hozzá hasonlítottak. Valaki egy antik szobrot említett, mely sípba fújó alakot ábrázolt s a sípot érintő száj távoli hasonlóságot mutatott Clara szája hajlásával, - ezt az ötletet azonban mint groteszket vetették el.

És ez egyszer Mrs. Mountstuart Jenkinsonnak sem volt sikere. Az ő "huncut kis porcelánbabája" nem tetszett Sir Willoughbynak. "Miért huncut?" kérdezte. A lady hírneve, hogy mindig fején találja a szöget, idegessé tette s menyasszonya úri finomságú bája csak támogatta ellenkezését. Clara fiatal volt, egészséges és csinos; ennélfogva alkalmas arra, hogy az ő felesége legyen, gyermekei anyja, pendantképe. Igen, nagyon illettek egymáshoz. Ha a leánnyal járt, ha föléje hajolt, egész férfiúsága eltelt annak a tudatával, hogy női mása él ebben a hozzá pedig nem hasonlító finomságban. Clara kiegészítette őt, gyöngéd vonalakkal, melyek hiányoztak a világ előtt ismert Willoughby-arcképről. A diadalmas roham után illendő módon udvarolta körül, azzal a férfias önuralommal, melyet éber tapintat tart féken, a fiatal lányok nagy gyönyörűségére. Sohasem tűnt olybá, mint aki alább becsüli önmagát annál, amennyire a leányt értékeli: megfizethetetlen titok oly fiatal hölgyeknek való udvarlásban, akiknek helyén van a fejük; az ily szerelmes megkettőzi az imádott nő önbecsülését, anélkül, hogy a saját értékét eljátszaná. Büszke és boldog napok voltak, amikor fekete Normann lován Upton Parkba ügetett s szíve hölgye kinézett eléje s szíve hevesebb dobogásáról érezte meg, hogy ő közeledik.

A leány valóban igen fogékony volt. Willoughby jellemző tulajdonságai hatottak rá s ez ünnepi örömet szerzett a fiúnak. Clara emlékezett vőlegénye elejtett szávaira, megjegyezte szokásait, különösségeit, mint egyetlen nő sem eddig. Willoughby megköszönte unokafivérének, Vernonnak, hogy szellemesnek mondta Clarát. Az volt, még pedig oly magas színvonalon, hogy Willoughby, minél többször forgatta eszében a leányról hallott mountstuartismust, annál jobban elkedvetlenedett. Ez a leány, aki elmésségével meg fogja érteni, szívével pedig imádni fogja őt, oly előkelő jelenség, aki párját ritkítja a fiatal hölgyek sorában.

- Miért huncut baba? - faggatta makacsul Mrs. Mountstuartot.

- De porcelánból, ha mondom! - volt a válasz.

- Huncut!... ez megzavar...

- Porcelán!... ez mindent megmagyaráz...

- Becsületérzése hibátlan tisztaságú!

- Számomra is az egyenesség példaképe!

- Magaviselete nemes!

- Egy fiatal hercegnőhöz illő!

- Én tökéletesnek találom!

- De azért még mindig lehet huncut kis porcelánbaba!

- Testileg vagy lelkileg gondolja, asszonyom?

- Mindakétféleképpen.

- És melyiket hogyan?

- Ezt nem lehet pontosan kifejteni.

- "Huncut" és "Patterne asszonya", ezek nem illenek össze!

- Miért ne? A szomszédság számára újdonság lesz, a kastély számára pedig élet.

- Őszintén szólva: "huncut", - ez sehogysem illik hozzám!

- Majd kiegészíti Önt!

- Szereti Clarát?

- Imádom! Holtomíglan el tudnék lenni a társaságában. Fogadja meg a tanácsomat: vigyázzon a porcelánra s játsszék a babával!

Sir Willoughby értelmetlenül bólintott. Ő benne magában semmi "huncut" nem lévén, a menyasszonyában sem lehet ilyesmi. Kötekedő kedv, csalafintaság, szeszélyesség, - mind ellenszenvesek voltak számára; s ennélfogva úgy érvelt, hogy lehetetlenség lenne oly valakit választania kiegészítőjéül, aki rászolgál erre az elnevezésre. Örzőangyala nyilván nem engedné meg ezt. Amint jobban megismerte Miss Middletont, első impressziója nem halványult; s tudjuk, az ilyesmi mily meggyőző erejű; az esküdtszék is a felsőbb fórum beállításában szemléli az eléje bocsájtott ügyeket; s eredeti következtetését, hogy tudniillik Clara lényegesen női természet, vagyis folyondár- és kehelyszerű lény, - a menyasszony magaviselete napról-napra csak erősebbé tette. Minden feszélyezettség nélkül tanítgatni kezdte a leányt: milyen férfiút talált benne, - s Clara, amint félénksége alábbhagyott, egyre elgondolkodóbbá vált.