A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maurice Leblanc: Arsène Lupin, Le bouchon de cristal

Fordította: Bittner Gábor

Hungarian translation © Bittner Gábor, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Till Katalin

Borítóterv: © Szabó Vince, 2022

Tördelő: Kozári Imre

ISBN 978-963-566-367-5

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

1.

A letartóztatás

A két nagy csónak a kertből kinyúló stéghez kötve imbolygott a sötétben. A sűrű ködön keresztül látni lehetett a tó partján itt-ott világító ablakokat. Szemben, az enghieni kaszinó fényárban úszott, annak ellenére, hogy már szeptember utolsó napjaiban jártunk. Néhány csillag tünedezett fel a felhők között. Enyhe szellő borzolta a víztükröt.

Arsène Lupin kilépett a kis kerti bódéból, ahol éppen elszívott egy cigarettát, és kiszólt a stég végébe:

– Grognard? Le Ballu? Ott vagytok?

Egy-egy ember dugta elő a fejét a csónakokból, és az egyikük válaszolt:

– Igen, főnök.

– Készüljetek, hallom, hogy az autó már jön vissza Gilbert-rel és Vaucheray-val.

Átment a kerten, megkerült egy felállványozott, épülő házat, és óvatosan kinyitotta a Ceinture sugárút felőli kaput. Nem tévedett: erős fényszóró világította be a kanyart, egy nagy, nyitott autó állt meg, amelyből két zakós férfi ugrott ki, felhajtott gallérral és ellenzős sapkában.

Gilbert és Vaucheray volt az. Gilbert, húsz-huszonkét éves, rokonszenves arcú, könnyed mozgású, mégis határozott fellépésű, Vaucheray alacsonyabb, őszülő hajú, sápadt és kissé beteges megjelenésű férfi.

– Na, mi újság? – kérdezte Lupin. – Láttátok a képviselőt?

– Igen, főnök – felelte Gilbert. – Láttuk felszállni a hét negyvenes párizsi vonatra, ahogy várható volt.

– Szóval akkor szabad a pálya?

– Teljesen. A Mária Terézia-villa vár minket.

Lupin odaszólt a sofőrnek, aki közben bent maradt a helyén:

– Ne itt parkolj! Lehet, hogy feltűnne valakinek. Inkább gyere vissza pontosan fél tízre, hogy fel tudj venni minket… Ha mégis bármi közbejönne.

– Miért gondolja, hogy bármi közbejönne? – kérdezte Gilbert Lupint.

Az autó elhajtott, Lupin, miközben újonnan érkezett társaival a tó felé indult, így válaszolt:

– Hogy miért gondolom? Hát csak annyi, hogy ezt nem én készítettem elő, és abban, amit nem én készítek elő, mindig csak félig lehetek biztos.

– Jaj, főnök. Három éve dolgozom már magával… Kezdek azért elég jól beletanulni.

– Pont ez az, kölyök. Még csak kezdesz beletanulni – mondta Lupin. – Éppen emiatt tartok tőle, hogy valami baklövést csinálsz. Gyerünk, szállj be! Vaucheray, te meg szállj a másik csónakba. Na jó, akkor evezzünk, gyerekek! De a lehető legkisebb zajjal ám!

Grognard és Le Ballu, a két evezős egyenesen a szemközti part felé vette az irányt, egy kicsit balra a kaszinótól.

Előbb egy csónak jött szembe, benne egy férfi és egy nő ölelkezett, talán titkos szeretők; majd egy másik, teli tüdőből nótázó emberekkel. De más semmi.

Lupin suttogva fordult a társához:

– Te, Gilbert, a te ötleted volt ez az akció vagy Vaucheray találta ki?

– Hát, én már nem is tudom megmondani… Hetek óta erről beszélünk mind a ketten…

– Valahogy nem tetszik nekem ez a Vaucheray. Van benne valami, ami nem tiszta… Nem is értem, miért nem szabadulok meg tőle…

– Jaj, főnök!

– De tényleg! Én mondom neked, veszélyes fickó ez. Arról nem is beszélve, hogy micsoda súlyos dolgok vannak már a rovásán.

Egy pillanatig hallgatott, aztán így folytatta:

– Szóval egészen biztos, hogy te is láttad Daubrecq képviselőt?

– Saját szememmel, főnök.

– És te is úgy tudod, hogy találkozója van Párizsban?

– Színházba megy.

– Jó, de a személyzet itt maradt az enghieni villában, nem?

– A szakácsot épp elbocsátották. Ami Léonard inast illeti, ő Daubrecq képviselő bizalmi embere, és Párizsban várja a gazdáját. Hajnali egy előtt onnan biztosan nem érhetnek vissza. De azért…

– De azért?

– Azért azt számításba kell vennünk, hogy Daubrecq elég szeszélyes, kiszámíthatatlan, hirtelen gondolhat egyet, esetleg váratlanul visszafordul, ezért úgy kell intéznünk, hogy egy óra leforgása alatt mindennel végezzünk.

– És honnan lehet tudni mindezt?

– Ma reggel óta tudjuk. Vaucheray és én mindjárt arra gondoltunk, hogy itt a megfelelő pillanat. Ennek az épülő háznak a kertjét, ahonnan elindultunk, én választottam, tekintve, hogy éjszaka nem őrzik. Szóltam két cimborának, hogy legyen kire bízni a csónakokat, és felhívtam magát. Ennyi az egész.

– Nálad vannak a kulcsok?

– A feljáró kulcsai.

– Az az a villa, ott, ugye, körülötte a parkkal?

– Igen, a Mária Terézia-villa. És a kertben, mellette, a másik kettőben már egy hete nem lakik senki, úgyhogy bőven elég lesz az idő, hogy kedvünkre felpakoljunk, és esküszöm, főnök, hogy lesz mit felpakolni.

– Valahogy túl kényelmes így. Nincs benne semmi izgalmas – mormolta Lupin.

Egy kis öbölben szálltak ki, ahol egy korhadt tető alatt néhány kőlépcső vezetett felfelé. Lupin megállapította magában, hogy tényleg egyszerű lesz a bútorok kipakolása. De aztán hirtelen megtorpant:

– Van valaki a villában. Nézzétek! Lámpafény.

– Az a gázfűtés őrlángja, főnök… A fény nem mozog.

Grognard a csónakok közelében maradt, az volt a feladata, hogy vigyázzon, miközben Le Ballu, a másik evezős a Ceinture sugárút kapujához megy, Lupin és két társa pedig fellopakodik a sötétben a feljáró aljáig.

Gilbert lépett be először. Körbe-körbetapogatózva először a sima kulcsot helyezte a zárba, aztán a biztonsági retesz kulcsát. Mindkettő simán működött, így az ajtó résnyire kinyílt, szabad bejárást engedve a három férfinak.

Az előszobában gázégő pislákolt.

– Látja, igazam volt, főnök – mondta Gilbert.

– Látom – súgta Lupin –, de most is azt gondolom, hogy a fény, amit láttunk, nem innen jött.

– De akkor honnan?

– Arról fogalmam sincs… Itt vannak a holmik?

– Nem – válaszolta Gilbert, aki nem nem félt hangosabban beszélni –, elővigyázatosságból mindent az első emeleten tárol, a szobájában és a szomszédos szobákban.

– Merre van a lépcső?

– Jobbra, a függöny mögött.

Lupin elindult a függöny felé, és már félre is húzta, amikor váratlanul, négylépésnyire tőle, balra kinyílt egy ajtó, és megjelent benne egy fej; egy sápadt, rémült szemű ember feje.

– Segítség! Gyilkosok! – kiabálta.

És hanyatt-homlok menekülni kezdett, becsapva maga után az ajtót.

– Ez Léonard, az inas! – kiáltotta Gilbert.

– Ha cirkuszol itt nekem, agyonvágom – morogta Vaucheray.

– Maradj nyugton, Vaucheray – adta ki a parancsot Lupin, és az inas után vetette magát.

Előbb átrohant az ebédlőn, ahol az asztalon még kint maradtak a tányérok és egy palack a lámpa mellett, majd rá is bukkant Léonard-ra, hátul, a dolgozószobában, amint éppen sikertelenül próbálja kinyitni az ablakot.

– Ne mozdulj, cimbora! Ne szórakozz velem!… Ó! Te idióta!

Mikor Lupin látta, hogy Léonard feléje emeli a kezét, a földre vetette magát. Három lövés dörrent a kamra homályában, majd az inas megingott, mert Lupin megragadta a lábát, elvette tőle a fegyvert, és elkapta a torkát.

– Tökfilkó! – morogta. – Kis híján kinyírtál. Vaucheray, kérlek, kötözd meg a kedvemért ezt az úriembert.

Zseblámpájával belevilágított az inas arcába, és fölnevetett.

– Kissé be van ijedve az úr… Különben a lelkiismereted sem lehet valami tiszta, hogy itt lakájkodsz Daubrecq képviselőnél, Léonard. Végeztél, Vaucheray? Szeretném, ha nem piszmognánk túl sokáig!

– Nincs semmi veszély, főnök – mondta Gilbert.

– Na, ne mondd! És a lövés? Azt hiszed, nem hallották meg?

– Az ki van zárva.

– Akárhogy is! Arról volt szó, hogy gyorsan fog menni. Vaucheray, fogd a lámpát, és menjünk fel az emeletre!

Megragadta Gilbert karját, és az emelet irányába húzta magával:

– Ostoba! Akkor ennyit az információidról! És még azt kérdezted, miért vagyok bizalmatlan.

– Jó, főnök, hát nem számíthattam rá, hogy meggondolja magát, és visszajön vacsorázni.

– Akinek az a dicsőség jut osztályrészül, hogy emberekhez törhet be, annak mindenre számítania kell. Balfék. Ezért még számolunk… Vaucheray-vel is, meg veled is… Pancserek vagytok…

Az első emeleti bútorok látványától megnyugodva Lupin lelkesen és elégedetten kezdte számba venni a műtárgyakat:

– Azanyja! Nem túl sok minden, de ami van, az ínyencfalat. Lám csak, a népnek ez a drágalátos képviselője nincs híján az ízlésnek… Négy Aubusson fotel. Egy eredeti Percier-Fontaine íróasztal, ha jól látom… Két Gouttières falilámpa. Egy eredeti Fragonard meg egy hamis Nattier, amivel egy amerikai milliárdost úgy meg lehetne etetni, mint a huzat, egészben lenyelné… Egy egész kis vagyon. És egyesek még azon nyavalyognak, hogy manapság már nem is lehet rábukkanni semmi igazira. Nem a fenét! Csak utánam kell csinálni. Aki keres, az talál!

Gilbert és Vaucheray Lupin utasításai szerint nagy műgonddal és módszeresen azonnal elkezdték kihordani a nagyobb méretű bútorokat. Fél óra múltán, amikorra az első dereglye tele lett, úgy döntöttek, hogy Grognard és Le Ballu előremennek, és elkezdenek átpakolni a kocsiba. Lupin indította útnak őket, ám ahogy visszafelé tartott a házba, úgy rémlett neki, mintha a folyosón, a dolgozószoba felől beszélgetést hallana. Benézett. Léonard teljesen egyedül volt, hason feküdt, a háta mögött összekötözött kézzel.

– Szóval te morgolódsz itt, koma? Ne türelmetlenkedj! Már majdnem készen vagyunk. De ha túl hangosan találnál óbégatni, kénytelenek leszünk szigorúbb intézkedéseket foganatosítani. Szereted a gombócot? Mert kaphatsz ám egyet a pofádba, csak a torkodon ne akadjon…

Ahogy továbbindult, megint ugyanazt a hangot hallotta: rekedten, hörögve kiejtett szavakat, amelyek egész biztosan a dolgozószobából jöttek.

– Segítség! Gyilkosok! Segítség! Meg fognak ölni. Hívják a rendőrséget!

– Ennek elment az esze – morogta Lupin. – A mindenségit. Este kilenckor zavarni a rendőrséget! Micsoda tapintatlanság!

Újra munkához látott. Ez azonban tovább tartott, mint amire számított, mert a szekrényekben értékes csecsebecséket találtak. Igaz, hogy hiba lett volna csak úgy átsiklani rajtuk, másrészt viszont Vaucheray és Gilbert olyan aprólékosan vizsgálgatták őket, hogy az már szinte túlzásnak tűnt.

Végül el is vesztette a türelmét.

– Na, jó! – rendelkezett. – A maradék pár kacat miatt nem fogjuk elfuserálni az egészet azzal, hogy feleslegesen várakoztatjuk az autót. Gyerünk!

A másik kettő épp a parton volt, amikor Lupin elindult lefelé a lépcsőn. Gilbert visszatartotta.

– Várjon, főnök! Csak még egy forduló kell. Öt perc, nem több.

– De mi a fészkes fenének?

– Hallgasson ide! Tudjuk, hogy van itt valahol egy régi ereklyetartó… Egy igazi kincs…

– Tényleg?

– Csak sehol sem találjuk. De talán a dolgozószobában… Van ott egy szekrény, nagy zárral… Értse meg, vétek lenne kihagyni…

Azzal már el is indult a feljáró felé. Vaucheray is nekiiramodott.

– Tíz perc… Egyetleneggyel sem több – kiáltott utánuk Lupin. – Tíz perc múlva elindulok.

De aztán letelt a tíz perc, és ő még mindig ott várakozott. Az órájára nézett.

– Negyed tíz… Ez tiszta őrültség… – mondta magában.

Egyébként sem kerülte el a figyelmét, hogy Gilbert és Vaucheray az egész akció alatt meglehetősen furcsán viselkedett, egy pillanatra sem tágítottak egymás mellől, mintha végig egymást lesték volna. Mi a fene folyik itt?

Visszatért a házba, nyugodt volt, ugyanakkor mégis valamilyen megmagyarázhatatlan rossz érzés motoszkált benne, közben pedig mintha alig hallható, messziről odaszűrődő, de egyre közeledő lármát is hallott volna, valahonnan a tópart irányából. Valaki biztos arra sétál…

Gyorsan füttyentett egyet, és a főkapuhoz ment, hogy szétnézzen a sugárút felőli oldalon. De amint kinyitotta a kapuszárnyat, hirtelen lövés dördült, amit fájdalmas jajkiáltás követett. Futott vissza, megkerülte a házat, felrohant a lépcsőn, és berontott az ebédlőbe.

– Hát ti ketten meg mi a sistergő ménkűt csináltok itt?

Gilbert és Vaucheray vadul egymásba kapaszkodva, dühödt kiáltásokkal birkóztak a padlón. A ruhájuk tiszta vér volt. Lupin rájuk vetette magát. De Gilbert addigra már legyűrte ellenfelét, és valamit sikerült kikapnia a kezéből, Lupin nem látta, hogy mi is lehet az. Ráadásul Vaucheray, akinek a vállából dőlt a vér, elvesztette az eszméletét.

– Ki csinálta ezt? Te voltál, Gilbert? – kérdezte Lupin dühöngve.

– Nem. Léonard.

– Léonard! De hiszen meg van kötözve.

– Valahogy kiszabadult, és visszaszerezte a revolverét is.

– A rohadék! Hol van?

Lupin fogta a lámpát, és berontott a dolgozószobába.

Az inas széttárt karokkal feküdt a hátán, arca ólomszürke volt, a torkából egy tőr állt ki. Vörös patak csordogált a szájából.

– Ajaj! – suttogta Lupin, miután megvizsgálta. – Ez meghalt!

– Gondolja…? – kérdezte Gilbert remegő hangon.

– Halott, mondom.

Gilbert tovább dadogott:

– Vaucheray csinálta… Ő szúrta meg…

Lupin megragadta, belesápadva a haragba.

– Vaucheray csinálta… Veled együtt, te nyavalyás! Te is itt voltál, és hagytad, hogy ez legyen! Vér! Tudjátok jól, hogy az ilyesmi nálam tilos. Inkább megöletném magam. Na, mindegy! Ez már a ti bajotok, srácok. Ha arra kerülne a sor, ti fogjátok elvinni ezt a balhét. Sokba fog ez még kerülni… Nyakatokon a bárd!

A holttest látványa erősen megrázta Gilbert-t:

– De hát miért?… Miért ölte meg Vaucheray? – kérdezte Lupin.

– Át akarta kutatni, hogy elvegye tőle a szekrény kulcsát. De amikor fölé hajolt, akkor vette észre, hogy már kioldotta a kötelet a kezén… Megijedt… És szúrt.

– És a lövés?

– Az Léonard volt… A kezében volt a fegyver… Még tudott célozni, mielőtt meghalt.

– És a szekrény kulcsa?

– Vaucheray elvette …

– Kinyitotta?

– Igen.

– És megtalálta?

– Igen.

– Te meg el akartad venni tőle, ugye?… Azt az ereklyetartót, vagy mit? Na nem. Ez valami sokkal kisebb. Ki vele, mi az? Erre válaszolj!

A hallgatásból és Gilbert elszánt arckifejezéséből tudta, hogy nem fog választ kapni. Fenyegetően förmedt rá:

– Na, majd fogsz te csacsogni, fiacskám. Ezt én mondom neked, Lupin. Ki fogom szedni belőled. Csak most már nem ártana elkotródni innen. Gyerünk, segíts… Hajóra tesszük Vaucheray-t…

Visszamentek a szobába, Gilbert a sérült fölé hajolt, de Lupin megállította:

– Hallgasd csak!

Mindkettejükön ugyanaz a rémület lett úrrá. A dolgozószobában valaki beszélt. Egy nagyon halk, különös, távoli hang. Gyorsan újra meggyőződtek róla, hogy senki sincs abban a helyiségben. Senki más, csak a halott, akinek sötét körvonala kirajzolódott a homályban.

És a hang akkor újra megszólalt, egyszer élesen, aztán fojtottan, remegőn, akadozva, majd harsányan, félelmetesen. Kivehetetlen, zavaros szavakat mondott, olykor egy-egy szótag félbeszakadt.

Lupin érezte, ahogy elönti a verejték. Mit jelentsen ez a kusza, titokzatos szóáradat, amely olyan, mintha a túlvilágról érkezne?

Az inas fölé hajolt. A hang elhallgatott, majd újrakezdte.

– Világíts ide jobban! – szólt Gilbert-nek.

Egy kicsit remegett is, átjárta a rémület és az idegesség, amelyen nem tudott úrrá lenni. Hiszen, amint Gilbert levette a lámpaernyőt, kétséget kizáróan beigazolódott az, ami ugyanakkor lehetetlen volt: a hang magából a holttestből jött, anélkül, hogy az élettelen tömeg akár csak egy fikarcnyit is megrezdült volna, anélkül, hogy a vérző száj akár csak megremegett volna.

– Főnök, a frász jön rám – hebegte Gilbert.

És megint ugyanaz a zaj, ugyanaz a fojtott sustorgás.

Lupin felnevetett, gyorsan megfogta a holttestet, és arrébb húzta.

– Nagyszerű – mondta, amikor meglátta a megcsillanó fémtárgyat. – Hát így állunk… Mit mondjak? Hamarabb is eszembe juthatott volna.

És bizony ott volt a magyarázat: egy telefonkagyló, amelynek a zsinórja a szokásos magasságba futott fel a falra rögzített készülékig.

Lupin a füléhez emelte a kagylót. Csaknem azonnal újra hallotta a zajt, de megsokszorozódva, különféle hívások futottak egybe, közbeszólások, összeolvadó zsivaj, az a fajta lárma, amelyet sok egymással párhuzamosan, egyszerre beszélő ember képes kelteni.

– Vonalban van? …Már nem felel… Szörnyű… Meg fogják ölni… Ott van?… Mi történt?… Bátorság… Úton van a segítség… A rendőrség… A katonák…

– Az úristenit! – kiáltotta Lupin, és elejtette a kagylót.

Ijesztő élességgel villant fel előtte, mi is történt valójában. Léonard, akinek nem voltak elég szorosak a kötelékei, már az elején fel tudott állni valahogy, talán a fogai segítségével sikerült leakasztania a telefonkagylót, hogy aztán egyszerűen maga mellé ejtse, és így próbáljon segítséget hívni az enghieni telefonközponton keresztül.

És Lupin ráadásul már akkor hallotta ezeket a szavakat, amikor az első transzportot útnak indította: „Segítség… rablógyilkosok! Meg fognak ölni…”

Most jött a válasz a telefonközponttól. A rendőrség úton van. És Lupinnek ekkor eszébe jutott az a közeledő lárma is, amit legfeljebb négy-öt perccel korábban, még a kertben hallott.

– A rendőrség… Fusson, ki merre lát! – és már trappolt is kifelé az ebédlőn keresztül.

Gilbert tiltakozott:

– És Vaucheray?

– Úgy kell neki!

De Vaucheray, felocsúdva az aléltságból, könyörögni kezdett:

– Főnök, ne hagyjon már itt így!

Lupin a veszély ellenére megállt, és Gilbert segítségével felemelte a sebesültet, miközben odakintről már jól hallható volt az érkezők hangoskodása.

– Túl késő! – mondta.

Ebben a pillanatban dörömbölni kezdtek az előszoba ajtaján, amely a ház hátsó oldala felől nyílt. Lupin a feljáróhoz rohant: néhány férfi addigra már megkerülte a házat, és ebből az irányból nyomultak előre. Talán sikerülhetett volna kiszökni, és Gilbert-rel együtt eljutni a vízig. De hogyan szállnának a csónakba és hogyan menekülnének el az ellenséges tűz alatt?

Becsukta az ajtót, és be is reteszelte.

– Bekerítettek… Fuccs… – dadogta Gilbert.

– Fogd be! – mondta Lupin.

– De megláttak minket, főnök. Nézze, már itt dörömbölnek.

– Fogd már be! – ismételte Lupin. – Egy szót se! Meg ne moccanj!

Ő maga megőrizte a hidegvérét. Arcán a legtökéletesebb nyugalom látszott, úgy tűnt, a gondolataiba mélyed, hogy egy kényes helyzetet szép nyugodtan, ráérősen, minden lehetséges oldalról megvizsgáljon. Ez is egy olyan helyzet volt, amelyet az élet döntő pillanatának szokott nevezni, és amely meghatározó az élet értékét és árát illetően. Ilyenkor mindig azzal szokta kezdeni, lehetett bármilyen fenyegető is a veszély, hogy lassan számolt magában: „egy … kettő … három … négy … öt … hat”, amíg csak a szívverése vissza nem állt a normális és szabályos szintre. Csak ezután kezdett gondolkodni, de akkor aztán igazán borotvaéles ésszel, félelmetes hatékonysággal! Ilyenkor a legmélyebb beleérző képességgel volt képes előre lejátszani az összes lehetséges fejleményt. Maga előtt látta a probléma valamennyi tényezőjét. Egyszerre mindent előre látott, mindent felismert. Aztán logikus és magabiztos döntést hozott.

Harminc-negyven másodperc múlva, miközben odakint verték az ajtót és törték a zárakat, így szólt társához:

– Gyere utánam!

Visszament a szalonba, és óvatosan kinyitotta egy oldalra nyíló ablak szárnyait. Odakint emberek jöttek-mentek, erre lehetetlen lett volna elmenekülni. Lupin hirtelen tiszta erőből, izgatottságtól elfúló hangon kiabálni kezdett:

– Gyorsan! Erre! Segítség! Megvannak! Erre!

Kirántotta a revolverét, és kétszer a fák lombkoronája közé lőtt. Aztán visszament Vaucheray-hoz, fölé hajolt, és a sebéből kifolyt vérrel jól összemázolta magát, az arcát meg a kezét is. Aztán nekiugrott Gilbert-nek, megragadta a vállánál fogva, és a földre lökte.

– Mi az, főnök? Mi ütött magába?

– Ne ellenkezz! – utasította Lupin ellentmondást nem tűrő hangon. – Mindenért vállalom a felelősséget… Mind a kettőtökért… Ne ellenkezz! Kihozlak benneteket a börtönből… De ehhez szabadlábon kell maradnom.

Odakint, a nyitott ablak alatt közben mozgolódtak és kiabáltak.

– Ide-ide! – kiabálta Lupin. – Megvannak! Segítség!

Majd csendben, nyugodtan fordult Gilbert-hez:

– Most pedig gondold végig gyorsan… Van valami, amit nem mondtál el? Van valami, ami esetleg fontos és hasznos lehet?

Gilbert dühösen vergődött, túlzottan feldúlt volt hozzá, hogy megértse Lupin tervét. Vaucheray, aki dörzsöltebb volt nála, és a sebesülése miatt már egyébként is kénytelen volt feladni minden reményt a menekülésre, gúnyosan szólt rá:

– Ne ellenkezz már, idióta… Hogy a főnök megléphessen… Nem veszed észre, hogy most ezen múlik minden?

Lupinnek hirtelen eszébe jutott a tárgy, amelyet Gilbert elvett Vaucheray-tól, és a zsebébe tett. Azért azt a valamit még meg akarta szerezni.

– Azt már nem! Soha! – hörögte Gilbert, miközben sikerült kiszabadítania magát a szorításból.

Lupin újra fellökte. Aztán viszont két ember jelent meg az ablakban, és Gilbert megadta magát: odacsúsztatta Lupinnek azt a bizonyos tárgyat, az pedig, anélkül, hogy akár csak ránézett volna, észrevétlenül zsebre vágta.

– Tessék, itt van, főnök… Elmagyarázom… Biztos lehet benne, hogy …

De nem volt ideje befejezni. A két rendőr, aztán a többiek, akik utánuk jöttek és a mindenhonnan betóduló katonák siettek Lupin segítségére.

Azonnal lefogták és szorosan megkötözték Gilbert-t. Lupin feltápászkodott a földről.

– Na, épp jókor… – mondta. – Ezzel a fickóval meggyűlt a bajom. A másikkal elbántam, megsebesült, de ez…

A felügyelő a szavába vágva kérdezte:

– Látta valahol az inast? Megölték?

– Nem tudom – felelte.

– Nem tudja?

– Honnan tudnám? A gyilkosság hírére jöttem Enghienből, magukkal együtt. Csak maguk balról kerülték meg a házat, én meg jobbról. Nyitva volt az ablak. Pont akkor értem oda, amikor ez a két bandita ki akart lógni. Ezt itt lelőttem – mutatott Vaucheray-re –, a másikat meg elkaptam.

Hogy is gyanakodhatott volna rá bárki? Tiszta vér volt. Ő adta rendőrkézre az inas gyilkosait. Tíz ember is látta, milyen hősiesen küzdött.

Egyébként a zűrzavar is túl nagy volt hozzá, hogy bárkinek spekulálni legyen ideje, vagy akár kétségei támadjanak. Az első nagy kavarodásban csak úgy özönlött a nép a villába. Mindenki kapkodott. Fel-le rohangáltak. A pincétől a padlásig. Egymást faggatták. A nagy kiabálás közepette senkinek sem jutott eszébe, hogy ellenőrizze Lupin állításait, amelyek különben is igen életszerűen hangzottak.

De miután a holttestet felfedezték a dolgozószobában, a felügyelő szigorúbb lett. Kiadta a parancsot a kapuőrségnek, hogy senki sem léphet se ki, se be. Aztán késlekedés nélkül átkutatta a helyszínt, és megkezdte a nyomozást.

Vaucheray megmondta a nevét. Gilbert azonban még azt sem árulta el, ragaszkodott hozzá, hogy csak ügyvéd jelenlétében hajlandó beszélni. De mivel bűncselekménnyel vádolták, mindent Vaucheray-ra próbált tolni, aki viszont védekezésképpen őt támadta, így mindketten egyszerre beszéltek, azzal a nyilvánvaló céllal, hogy a felügyelő figyelmét ki-ki a maga történetével ragadja meg. Végül, amikor a felügyelő Lupinhez fordult volna, hogy ő is tanúvallomást tegyen, akkor volt kénytelen konstatálni, hogy az ismeretlen már nincs sehol.

Először még minden gyanakvás nélkül szólt oda az egyik rendőrnek:

– Mondja meg annak az előbbi úrnak, hogy szeretnék néhány kérdést feltenni neki.

Keresni kezdték hát az „előbbi urat”. Volt, aki látta, hogy a feljárónál cigarettára gyújtott. Aztán kiderült, hogy a katonák egy csoportját is megkínálta, majd a tó felé indult, meghagyva, hogy szóljanak neki, ha esetleg szükség volna rá.

Szólongatták tehát, de semmilyen válasz nem érkezett.

Aztán jött egy katona, hogy az a bizonyos úr éppen most szállt be egy csónakba, és már tempósan evez is kifelé.

A felügyelő Gilbert-re nézett, és azonnal rájött, hogy becsapták.

– Állítsátok meg! – kiáltotta. – Lőjetek! Ez is velük volt…

Ő maga is nekiiramodott, utána két rendőr, miközben a többiek a foglyokkal maradtak. A partra érve azt látta, hogy az a bizonyos úr, már jó száz méterrel beljebb, üdvözlésként meglengeti kalapját a sötétben.

Hiába sütötte el a fegyverét az egyik rendőr.

A szellő hangfoszlányokat hozott. Az úr evezés közben énekelt:

„Kis csónakoddal

Szállj sebbel-lobbal…”{1}

A felügyelő észrevett egy másik csónakot, amely a szomszédos telek stégjéhez volt kikötve. Sikerült átjutniuk a két kertet elválasztó sövényen, és miután meghagyták a katonáknak, hogy figyeljék a tópartot, és fogják el, ha megpróbálna partra szállni, a felügyelő és két embere üldözőbe vette a szökevényt.

Elég könnyű dolguk volt, mert a gyenge holdfényben is jól lehetett követni a lassan csillapuló fodrozódást, amit az evezők kavartak, és hamar felismerték, hogy a menekülő a tó másik oldalára igyekszik, határozottan jobbra tartva, Saint-Gratien falu felé.

A felügyelő azt is azonnal felmérte, hogy – hála embereinek és annak, hogy a csónakjuk könnyű – gyorsabban tudnak haladni nála. Tíz perc alatt le is dolgozták a távolság felét.

– Ez az – mondta. – Nem is lesz szükségünk a többiekre, hogy megakadályozzák a partra szállását. Nagyon kíváncsi vagyok erre a fickóra. Van vér a pucájában, az biztos.

Az mindenesetre különös volt, hogy a távolság valahogy nem természetes mértékben csökken a két csónak között, mintha a szökevény elkedvetlenedett volna, mintha megértette volna, hogy nem érdemes küzdenie. A rendőrök megkétszerezett erővel húzták az evezőket. A csónakjuk szélsebesen siklott a vízen. Legfeljebb még száz méter, és elkapják.

– Állj! – parancsolta a felügyelő.

A csónakban kuporgó ellenség körvonala mozdulatlanul rajzolódott ki előttük. Az evezők a vízbe lógtak. És ebben a mozdulatlanságban volt valami idegesítő. Egy ilyen bűnöző részéről joggal számíthattak ellenállásra, arra, hogy nem adja meg magát egykönnyen, még rájuk is lőhet, mielőtt megtámadnák.

– Add meg magad! – kiáltotta a felügyelő.

Sötét éjszaka volt már. A három férfi a csónak fenekébe kuporodott, mert hirtelen mintha fenyegető mozdulatot észleltek volna odaát.

A csónakjukat közben még vitte a lendülete, és egyre közelebb ért a másikhoz.

A felügyelő felmordult:

– Na jó. Azért nem fogjuk hagyni, hogy csak úgy lepuffantgasson. Lőjünk rá! Készen vagytok?

És ismét átkiáltott:

– Add meg magad, mert ha nem…

Semmi válasz. Az ellenség nem mozdult.

– Add meg magad! Le a fegyvert…! Nem…? A te bajod… Háromig számolok… Egy… Kettő …

A rendőrök meg se várták a tűzparancsot. Lőttek, majd azonnal nekifeküdtek az evezőknek, olyan erővel, hogy néhány csapással oda is értek a célhoz.

A felügyelő, a legkisebb mozdulatra is ugrásra készen, revolverrel a kezében figyelt.

Kinyújtotta a karját.

– Egy mozdulat, és szétlövöm a fejedet.

Az ellenség egy árva mozdulatot sem tett. Mihelyst azonban elérték, és két embere az evezőket eldobva már-már rávetette magát, a felügyelő kénytelen volt szembesülni ennek a tétlenségnek az okával: a csónakban nem volt senki. Az ellenség úszva menekült, miután a betörésből származó tárgyak egy részét úgy halmozta egymásra, hogy a rájuk terített zakó és a kupac tetejére tett kalap a félhomályban meglehetős élethűséggel rajzolja ki egy ember elmosódott sziluettjét. Gyufákat lobbantva vizsgálták át a hátrahagyott nyomokat. A kalap belsejében nem volt monogram. A zakóban se papírokat, se tárcát nem találtak. De mégis sikerült egy fontos felfedezést tenniük, olyan felfedezést, amely egy csapásra még nagyobb hangsúlyt adott az ügynek, és egyben meg is pecsételte Gilbert és Vaucheray sorsát: ez a felfedezés pedig nem volt más, mint egy zsebben felejtett névjegykártya, Arsène Lupin névjegykártyája.

Körülbelül egy időben azzal, hogy a rendőrök az elfogott bárka vontatása közben hiábavalóan kutakodtak a nyomok között, a parton felsorakozott katonák pedig tehetetlenül, a szemüket meresztgetve próbálták követni a vízi ütközet fejleményeit, a szóban forgó Arsène Lupin teljes nyugalomban partot ért ugyanazon a helyen, ahonnan két órával korábban elindult.

Ott várt rá két társa, Grognard és Le Ballu, akiknek sietősen, pár szóban elmondta a történteket, aztán beszállt a kocsiba Daubrecq képviselő karosszékei és csecsebecséi közé, prémekbe burkolózott, hogy kihalt utakon át a Neuillyben lévő bútorraktárához hajtasson. Ott aztán elküldte a sofőrt. Taxival tért vissza Párizsba, és a Saint-Philippe-du-Roule templom közelében szállt ki.

Nem messze onnan, a Matignon utcában volt egy külön bejáratú, félemeleti apartmanja, amelyről még a bandája tagjai sem tudtak, az egyetlen Gilbert kivételével.

Tagadhatatlanul jóleső érzés volt megtörölköznie és rendbe hoznia magát. Mert bármilyen kemény fából faragták is, bizony alaposan átfázott.

Mint lefekvés előtt minden este, zsebeit kipakolta a kandalló tetejére, és csak ekkor vette észre a pénztárcája és a kulcsa között azt a valamit, amit Gilbert az utolsó pillanatban csúsztatott oda neki.

A felfedezés nagyon meglepte. Ez a valami egy palack dugója volt, egy üvegből készült dugó, olyasféle, amilyeneket likőrösüvegekhez szoktak használni. Semmi különleges nem volt benne. Legfeljebb annyit lehetett látni rajta, hogy sokszögűre csiszolt csúcsrészétől a középső vájatáig aranyozott. Ezzel együtt úgy tűnt, hogy egyetlen részletében sincs semmi rendkívüli.

– És ehhez az üvegdarabhoz ragaszkodott olyan megveszekedetten Gilbert és Vaucheray? Ezért ölték meg az inast, ezért estek egymásnak, erre vesztegették az időt, ezért kockáztatták a börtönt? A bíróságot? A guillotine-t? A fenébe is! Na ez mégiscsak furcsa.

Túl fáradt volt ahhoz, hogy tovább töprengjen ezen a különös dolgon, letette hát a dugót a kandallóra, és lefeküdt.

Rosszat álmodott. Gilbert-t és Vaucheray-t látta celláik kövezetén térdelni, eszeveszetten próbálták elérni őt a kezükkel, és közben hátborzongatóan kiáltoztak:

„Segítség! Segítség!”. Ő pedig minden igyekezete ellenére sem tudott megmozdulni. Mintha láthatatlan kötelékek kötötték volna gúzsba. A szörnyű látomás odáig hajszolta, hogy egész testében reszketve jelen legyen a gyászos előkészületeknél, az elítéltek öltöztetésekor, a sötét dráma végkifejleténél…

– A fenébe! – mondta magában, miután felébredt a rémálomból. – Ezek rossz előjelek. Még szerencse, hogy nem vagyok babonás. Ráadásul itt ez a talizmán. Ha abból indulok ki, mire volt képes érte Gilbert és Vaucheray, tényleg működnie kell, főleg, ha Lupin is besegít, hogy sikeresen szálljunk szembe a balsorssal, és magunk mellé állítsuk a jószerencsét. Na, lássuk csak ezt az üvegdugót!

Felállt, hogy a kezébe vegye, és aprólékosabban is megvizsgálja. Nagyot kiáltott meglepetésében. Az üvegdugó eltűnt.

2.

Kilencből nyolc az egy

Bármilyen jó kapcsolatot is ápolok Lupinnel, bármennyire is sokszor adta hízelgő tanújelét annak, hogy teljes mértékben élvezem a bizalmát, van egy dolog, aminek sohasem tudtam a mélyére látni, és ez a bandája felépítése.

Ez a banda kétségtelenül létezik. Voltak olyan akcióik, amelyekre nem lehet más magyarázat, mint hogy Lupin sokak odaadását, ellenállhatatlan erejét és hatékony együttműködését tudta hadrendbe álllítani, miközben mindez az erő egyetlen különleges és roppant akaratnak engedelmeskedett. De hogyan működhetett ez az akarat a gyakorlatban? Milyen köztes állomásokon, milyen alá- és fölérendeltségi viszonyokon keresztül? Fogalmam sincs. Lupin féltve őrzi ezt a titkát, és az olyan titkok, amelyeket Lupin meg akar őrizni, hogy úgy mondjam, megfejthetetlenek.

A továbbiakra nézve legyen szabad mindössze annyit feltételeznem, hogy ez a – véleményem szerint – meglehetősen szűk csoport azért is válhatott ilyen félelmetessé, mert időről időre tőle független bandákkal volt képes kiegészülni, alkalmi csatlakozókkal, olyanokkal, akik szerte a világon, bármely országban készek követni egy gyakran általuk nem is ismert felsőbbség utasításait. A főszerepet játszó, leghűségesebb, közvetlenül Lupin parancsnoksága alatt álló bennfentes kollégák pedig jöttek-mentek közöttük és a mester között.

Gilbert és Vaucheray minden bizonnyal ezek közé a bennfentes kollégák közé tartozott. Később emiatt is bánhatott velük olyan könyörtelenül az igazságszolgáltatás. Először is vitathatatlanul, bizonyítottan Lupin bűntársai voltak, és ezek a bűntársak gyilkosságot követtek el! Ha pedig előre megfontolt gyilkosság volt, és ezt bizonyítékokkal is sikerül alátámasztani, az egyenlő a guillotine-nal. Márpedig ott volt legalább egy nyilvánvaló bizonyíték: Léonard, az inas telefonhívása néhány perccel a halála előtt: „Segítség! Gyilkosok!… Meg fognak ölni.” Két ember is hallotta ezeket a kétségbeesett szavakat: a telefonközpontos és egy munkatársa, akik egybehangzóan tanúskodtak. Ez volt az a hívás, amely után értesítették a rendőrséget, és a felügyelő azonnal el is indult a Mária Terézia-villa felé az embereivel és egy csapatnyi katonával.

Lupin a kezdet kezdetétől pontosan tisztában volt a veszéllyel. A társadalom ellen folytatott kíméletlen háborúja új, sokkal kegyetlenebb szakaszba lépett. Megfordult a szerencse. Ezúttal gyilkosságról volt szó, olyan cselekményről, amelyet ő maga is elítélt – korántsem csak valami vicces betörésről, amelynek során kifosztottak mondjuk egy szélhámost vagy egy romlott pénzembert, és amely után könnyen a maga oldalára állíthatta a kaján közönséget, megnyerhette a közvélemény támogatását. Itt már nem az volt a kérdés, hogyan támad, hanem az, hogyan védi meg magát és hogyan sikerül megmentenie két társa életét.

Kimásoltam egy apró feljegyzést az egyik olyan jegyzetfüzetéből, amelynek lapjain gyakran összegezte és értékelte azokat a helyzeteket, amelyekkel meggyűlt a baja. Ez jól mutatja, hogyan gondolkodott abban az időben minderről:

„Egyet mindenképpen le kell szögezni: Gilbert és Vaucheray megpróbáltak kijátszani engem. Azt állították, hogy a Mária Terézia-villát megyünk kifosztani, de az enghieni akcióval valójában előlem is titkolt céljuk volt. Az akció közben minden mozdulatukat, minden cselekedetüket ez a cél vezérelte, és akár a bútorok alatt, akár a szekrények mélyén egyetlenegy dolgot kerestek: az üvegdugót. Így aztán, ha tisztán akarok látni, először is rá kell jönnöm, hogy mivel állok szemben. Annyi bizonyos, hogy valamely érthetetlen okból ennek a titokzatos üvegdarabnak óriási értéke van a szemükben… És nem is csak az ő szemükben, hiszen van valaki, aki odáig is képes volt elmenni, hogy még aznap este betörjön hozzám, és ellopja a szóban forgó tárgyat.”

Ez a betörés, amelynek most ő esett áldozatául, különösen kíváncsivá tette Lupint.

Egyszerre két megoldhatatlannak látszó probléma is foglalkoztatta. Először is, ki volt a titokzatos látogató?

Matignon utcai búvóhelyéről egyedül a bizalmasaként és személyi titkáraként is működő Gilbert tudott.

De Gilbert börtönben volt. Feltételezhető lenne, hogy Gilbert elárulta és ráküldte a rendőrséget? De hát akkor miért érték be az üvegdugóval ahelyett, hogy őt, Lupint letartóztatták volna?

Aztán volt valami, ami még ennél is sokkal furcsább. Nem kétséges, hogy valahogyan be tudtak jutni hozzá – és ezt annak ellenére is el kellett fogadnia, hogy semmilyen jel, semmilyen nyom nem utalt erre –, de mégis hogyan? Hiszen, mint minden este, és ez is egy olyan szokása volt, amitől soha nem tágított, elfordította a kulcsot a zárban, és be is reteszelte az ajtót. Mégis vitathatatlan tény, hogy az üvegdugó eltűnt, anélkül, hogy bárki kárt tett volna a zárban vagy a reteszben. Ráadásul, bár Lupin dicsekedni szokott még álmában is éles hallásával, ezúttal semmilyen nesz nem ébresztette fel.

Végül mégsem töprengett ezen sokat. Túl jól ismerte az efféle feladványokat ahhoz, hogy tudja, úgysem járhat a dolgok végére másképpen, mint ha megvárja, amíg valamely későbbi esemény elvezeti majd a megoldáshoz. De azért mégis zavartan és idegesen zárta be maga után a Matignon utcai lakás ajtaját, és megfogadta, hogy be nem teszi oda a lábát többé.

Aztán haladéktalanaul próbált valami módot találni rá, hogy érintkezésbe léphessen Gilbert-rel és Vaucheray-val.

Ezen a téren azonban újabb csalódással kellett szembesülnie. A hatóság, noha még nem állapították meg kétséget kizáróan Lupin bűnrészességét, úgy döntött, hogy az ügyet nem Seine-et-Oise-ban, hanem Párizsban, a Lupin ellen folyó átfogó nyomozás keretei között vizsgálják ki. Ezért aztán Gilbert-t és Vaucheray-t a Santé börtönbe szállították. Mivel pedig a Santéban, éppúgy, mint az Igazságügyi Palotában, nagy hangsúlyt fektettek rá, hogy megakadályozzanak minden lehetséges kommunikációt Lupin és a fogvatartottak között, a rendőrfőkapitány a mindenre kiterjedő óvintézkedések egész sorát írta elő, amelyeket a legutolsó beosztott is szigorúan betartott. Éjjel-nappal kipróbált rendőrök, mindig ugyanazok az emberek őrizték Gilbert-t és Vaucheray-t, és soha egy pillanatra sem vették le a szemüket róluk.

Lupin, aki ekkor még nem léptette elő magát – pályafutása megkoronázásaképpen – a Sûreté, vagyis a bűnügyi rendőrség vezetőjévé,{2} az Igazságügyi Palotában sem tehetett hathatós lépéseket terve érdekében. Kétheti sikertelen próbálkozás után, dühösen és egyre növekvő aggodalommal, de végül kénytelen volt feladni.

– Egy akcióban sokszor nem az a legnehezebb, hogy sikeresen végrehajtsa az ember, hanem hogy egyáltalán belekezdjen. Jelen esetben éppen az, hogy hol is kezdjem. Merre induljak el?

Így aztán Daubrecq képviselőre koncentrált, az üvegdugó előző tulajdonosára, aki minden valószínűség szerint tisztában lehetett az értékével. Másrészt azonban fel kellett tenni a kérdést, vajon Gilbert milyen módon ismerhette meg ennyire behatóan Daubrecq képviselő viselt dolgait? Hogyan leste ki? Ki mondta el neki, hol tölti az estét aznap Daubrecq? Mennyi érdekes kérdés várt megválaszolásra!

Közvetlenül a Mária Terézia-villában történt betörés után Daubrecq beköltözött Párizsba, hogy ott töltse a telet, és a Victor Hugo sugárút végén nyíló Lamartine park baloldalán lévő saját házában rendezkedett be.

Lupin, miután gondosan elmaszkírozta magát, sétapálcával a kezében bóklászó, idősebb úriemberként jelent meg a környéken, és el-elüldögélt a park és a sugárút padjain.

Már az első nap feltűnt neki valami. Két, iparossegédnek öltözött férfi, akiknek a viselkedése azonban nem hagyott kétséget valódi kilétük felől, folyamatosan figyelte a képviselő házát. Ha Daubrecq elment valahová, követték, ha visszatért, ők is visszajöttek. Este, amint kialudtak a fények, távoztak.

Lupin azonnal felismerte őket. Titkosrendőrök voltak.

– Nocsak, nocsak – mondta magában. – Ki a fene gondolná? Szóval Daubrecqet gyanúsítják valamivel?

De a negyedik napon, ahogy beesteledett, a két férfihoz hat másik is csatlakozott, és a Lamartine park legsötétebb részén folytattak megbeszélést. Ezek között az újonnan jött alakok között Lupin meglepve ismerte fel termete és viselkedése alapján a híres Prasville-t, az egykori ügyvédet, a hajdani sportembert és felfedezőt, aki komoly támogatást élvezett az Élysée-palotában, sőt valamilyen rejtélyes okból a rendőrkapitányság bűnügyi főtitkárává is kinevezték.

Lupin azonnal felidézte magában azt az esetet, amikor két évvel korábban Prasville és Daubrecq összeverekedett a nemzetgyűlés alsóházában. Az ok nem került napvilágra. Prasville még aznap elküldte a segédeit, de Daubrecq nem volt hajlandó párbajozni.

Egy kis idővel később aztán Prasville-t bűnügyi főtitkárrá nevezték ki.

Különös, gondolta Lupin, aki továbbra is eltöprengve figyelte Prasville ténykedését.

Hét órakor Prasville csoportja az Henri Martin sugárút felé indult. Kinyílt az épület jobb oldalán meghúzódó kis kerti kapu, és kilépett rajta Daubrecq. A két civil ruhás rendőr azonnal a nyomába szegődött, és vele együtt szálltak fel a Taitbout utcai villamosra.

Prasville rögtön visszatért a parkon át, és becsengetett. Ugyanaz a kapu vezetett a ház és az épület oldalszárnya felé, ahol a gondnoknő lakott. Most ennek az oldalszárnynak nyílt ki az ajtaja. Prasville-t és az embereit rövid egyezkedés után beengedték.

– Házkutatás, titokban és engedély nélkül – állapította meg Lupin. – Az udvariasság szabályai szerint engem is meg kellett volna hívniuk. Feltétlenül szükség van a jelenlétemre.

Tétovázás nélkül lépett be a házba, amelynek ajtaja nem volt bezárva. Elsietett a környéket figyelő gondnoknő előtt, és csak futtában vetette oda a kérdést, mint akit már várnak:

– Ugye, bent vannak már az urak?

– Igen, a dolgozószobában.

Egyszerű terv volt és bevált: titkosrendőrként lépett fel, minden további magyarázat szükségtelen volt. Áthaladt az üres előszobán, és bejutott az ebédlőbe, ahol szintén nem volt senki, de ahonnan a helyiség és a dolgozószoba közötti üvegezett ajtón át megpillantotta Prasville-t és öt társát.

Prasville álkulccsal nyitogatta a fiókokat. Aztán átlapozta az összes dossziét, miközben négy társa a könyvszekrényből pakolta ki a köteteket, kirázták a lapokat, ellenőrizték a kötések belsejét is.

Biztosan valami papírt keresnek, gondolta Lupin, mondjuk, banki váltókat.

Prasville bosszúsan kiáltott fel:

– Már megint csak a szerencsétlenkedés! Nem találunk semmit…

De szemlátomást mégsem adta fel: hirtelen előkapott négy palackot egy régi likőrösszekrényből, kihúzta a négy dugót, és megvizsgálta őket.

Kezd érdekes lenni, gondolta Lupin. Ő is likőrösüvegek dugóival bíbelődik. Szóval mégsem valami papírról van szó? Most már tényleg nem értek semmit.

Aztán Prasville különféle tárgyakat emelt fel és vizsgált meg.

– Hány alkalommal is jártatok itt? – kérdezte a társait.

– Tavaly télen hatszor – felelték neki.

– És alaposan körülnéztetek, napokon át, minden szobában, amíg kampánykörúton volt. Ugye?

– Igen. És mégsem…

– Szóval jelenleg nincs inasa?

– Nincs, most keres újat. Étteremben étkezik, a gondnoknő pedig többé-kevésbé megoldja a takarítást. Az a nő nagyon készségesen a rendelkezésünkre áll…

Prasville közel másfél órán át folytatta a vizsgálódást, megmozgatott és végigtapogatott minden csecsebecsét, de gondosan ügyelt rá, hogy pontosan ugyanoda tegye vissza mindegyiket, ahol azelőtt voltak. Kilenc órakor aztán a két, Daubrecq-et követő rendőr rontott be.

– Jön vissza…

– Gyalog?

– Gyalog.

– Van még valamennyi időnk?

– Valamennyi van…

Prasville és az emberei, miután egy utolsó pillantást vetettek a szobára és megbizonyosodtak róla, semmi sem árulja el, hogy ott jártak, minden sietség nélkül távoztak.

Lupin számára veszélyessé vált a helyzet. Ha a távozást választja, azt kockáztatja, hogy beleütközik Daubrecqbe, ha marad, akkor azt, hogy utána nem tud majd elmenni. De aztán észrevette, hogy az ebédlő ablakain át ki lehet jutni a parkba, ezért végül úgy döntött, hogy marad. Ráadásul az a lehetőség, hogy közelebbről is szemügyre veheti Daubrecqet, túl ígéretes volt ahhoz, hogy ne éljen vele, és mivel Daubrecq egyébként is éppen vacsorázásból tért vissza, kicsi volt az esélye, hogy bejön az ebédlőbe.

Így hát várakozott, felkészülve arra, hogy bármelyik pillanatban elrejtőzzön a bársonyfüggöny mögött, amely egyébként az üvegajtó elfüggönyözésére szolgált.

Hallotta, ahogyan egymás után nyílnak az ajtók. Valaki belépett a dolgozószobába, és felkapcsolta a villanyt. Lupin felismerte Daubrecqet. Köpcös, kövérkés, keskeny vállú, szinte teljesen kopasz ember volt, ősz körszakállal, és – mivel kóros szemgyengeségben szenvedett – a rendes szemüvege fölött még egy fekete keretes, sötétített cvikkert is hordott.

Lupinnek feltűnt, hogy a csontos arc milyen erőteljes és határozott, az áll mennyire szögletes. Nagy, szőrös öklei voltak, görbe lábai, és görnyedt háttal járt, felváltva nehezedve egyszer az egyik, aztán a másik csípőjére, így olyan benyomást keltett, mintha egy emberszabású majom lenne. Szeme fölött árkokkal barázdált, hatalmas, hepehupás homlok magasodott.

Egész lényében volt valami vad, visszataszító és állatias. Lupinben azonnal fel is rémlett, hogy a képviselőházban „vadembernek” hívják Daubrecqet, ezek szerint nemcsak azért, mert annyira zárkózott és alig áll szóba kollégáival, hanem külseje, fellépése és alkata miatt is.

Most az íróasztalhoz ült, zsebéből elővette a pipáját, kiválasztott egy Maryland fajtájút a több csomag, kőedény