Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Izlandi vakrandi, 2023

Colton (Veszteség-sorozat 3.), 2024

Copyright © Károly Melinda, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-49-6

Én úgy hiszem, a szerelem erősebb, mint a szokások vagy a körülmények. Hiszem azt, hogy lehetséges sokáig őrizni magunkat valaki számára, és még mindig emlékezni, ki az, akit várunk, ha aztán végül megérkezik.

Peter Soyer Beagle

ELSŐ FEJEZET

EVELIN

Az életem… nos, kész katasztrófa. Sosem hittem, hogy valaha ez a gondolat megfogalmazódik bennem, de be kell lássam, ez az igazság. A csodásan felépített álmaim egy suhintásra eltűntek, pedig nem hittem ennyire illékonynak egyiket sem. Szépen ívelt a karrierem felfelé, és azt hittem, biztos helyem van a munkahelyemen, viszont pár hete nem az előléptetésem miatt hívtak be egy beszélgetésre, hanem azért, hogy elbocsássanak. Hidegzuhanyként ért, hiszen biztosnak hittem a helyem, és nem gondoltam, hogy lesz okuk elküldeni. De volt mivel megindokolniuk, és tételesen le is vezették. Persze nem a hibáimra világítottak rá, hanem a külső tényezők sajnálatos hatásaival hozakodtak elő, mint az infláció, a kereslet visszaesése, a megnövekedett munkabér, amit képtelenek voltak kigazdálkodni. Ezért is döntöttek úgy, hogy a helyemre felvesznek egy pályakezdőt, aki feleannyiért elvégzi a munkám. Az már nem számított, hogy engem ezzel milyen helyzetbe hoznak, és tudtam, hiába hadakoznék ellene, amikor a felmondási papírok ott hevernek az asztalon, és csak aláírásra várnak, így nem is küzdöttem. Nem mutattam rá, hogy az én gyakorlati tudásom, amit évek alatt szereztem, mennyivel többet ér egy pályakezdő kizárólagos elméleti ismereteinél. Tudtam, hiszen én is így kezdtem, és csak hosszú évek alatt jöttem rá, hogy amit az egyetemen tanítottak, az csupán elenyésző része annak, ami a munka elvégzéséhez szükséges.

Túl könnyen feladtam.

Nos, ilyen könnyen véget érhet egy nemzetközi szerszámgyártó cégnél az ember tolmácskarrierje.

Még a kezem is ökölbe szorult. Nem vagyok az a típus, akit ilyen könnyen félre lehet állítani, most mégsem szálltam harcba. Talán azért, mert nem hittem, hogy a számomra kijelölt utamat járom. Szerettem a munkámat, a környezetet, de mégse tett boldoggá. Arra, hogy miért, még nem találtam választ.

Ezen rágódtam akkor is, amikor leszálltam a repülőgépről Reykjavíkban, hogy újra láthassam a barátnőimet. Adél és Nia az egyetem óta kiemelt helyet foglal el a szívemben, hiszen eléggé szoros barátságban voltunk és vagyunk a mai napig. Bár kissé nehezített a helyzetemen, hogy mindketten itt élnek, Izlandon, ahol rájuk talált a szerelem, itt telepedtek le, miközben én maradtam otthon, Magyarországon. Ezt az utat már jó korán lefoglalta nekem Nia, aki meghívott magukhoz a Vík í Mýrdal nevű faluba, ami Izland legdélibb pontján található a fekete homokos tengerparton. Mondhatni, a legjobbkor jött ez az utazás, bár esélyem sem volt nemet mondani rá, hiszen Nia eléggé határozottan kijelentette, hogy jönnöm kell.

Fáradtan néztem szét az ismerős repülőtér terminálján.

A remény hangján szólalt meg valami a fejemben: itt majd talán sikerül kicsit összeszednem magam, elvégre elég messze kerültem otthonról és a gondjaimtól. Leemeltem a bőröndömet a szalagról, és elindultam a reptér kijárata felé. A váróban azonban nem találtam egyik barátnőmet sem, pedig se Adélnak, se Niának nem szokása késni. Idegesen pillantottam az órámra, és épp a telefonomért nyúltam, amikor egy ismeretlen srác állt meg előttem.

– Sæl! – köszönt az anyanyelvén, de az arca kifejezéstelen volt.

Összeráncoltam a szemöldököm, és engedtem magamnak pár másodpercet, hogy elmerüljek az ismeretlen tekintetében. Te jó ég! A szeme, ami barnának tűnt, mégsem volt teljesen az. Kavarogtak benne a színek, mint egy festményen, amelyen a művész meg akarta mutatni, hogy a barna csupán a burok, és obszidiánszínnel vitt bele életet. A pillantása mély volt, akár a tenger. Ezernyi, felfedezésre váró titokkal. De a kemény arcvonásai láttán rögtön kiábrándultam belőle. Mit ér egy helyes arc, ha ilyen elutasító a pillantás?

– Aha, szia! – viszonoztam magyarul. El akartam lépni mellette, mire a bőröndömért nyúlt, és megragadta.

– Segítek – erősködött tovább, immáron angolul.

Mi a fene?, futott át az agyamon, miközben erősebben rámarkoltam a bőröndöm fogantyújára.

– Nem kérek belőle, köszi – próbáltam lerázni, mert képtelen voltam értelmezni a viselkedését. Nem hiányzott, hogy rögtön a reptéren kiraboljanak, vagy tudom is én, rám tukmálja magát egy lelkes taxis.

– Nia küldött érted – közölte színtelen hangon, mire meglepődtem. – Nem tudott kijönni eléd, és megkért, hogy vigyelek el hozzájuk – folytatta a magyarázást.

A telefonomra pillantottam, de egy árva üzenet sem volt rajta, ami ezt igazolta volna.

– Előbb telefonálnék egyet – válaszoltam, mire méregetni kezdett, de legalább elengedte a bőröndömet, amiért ádáz küzdelmet vívtunk.

– Szerinted hazudok? – vonta fel a szemöldökét, és alig kivehetően fújtatott egyet mérgében, majd az anyanyelvén káromkodott az orra alatt. Legalábbis biztos voltam benne, hogy azt teszi.

Oké, úgy látszik, sikerült kiborítanom, de nem érdekelt. Niát hívtam, akit nem értem el, pedig sokáig csörgettem. Már azon voltam, hogy Adéllal is megpróbálkozom, de mégsem tettem, mert az idegen lesajnáló pillantást vetett rám.

– Honnan tudjam, hogy nem akarsz elrabolni? – kérdeztem tőle, indokolva a bizalmatlanságom.

– Nem szorulok rá, hogy elraboljam a nőket – mondta, majd elkezdte a bőröndömet kifelé húzni a váróteremből. Ezúttal hagytam neki. – És különben sem vagy az esetem – tette még hozzá, hogy odaszúrjon nekem.

Rendben, az nem újdonság, hogy az izlandiak nyersen fogalmaznak, de azért nem kellett volna bunkónak lennie.

– Attól még egy szervkereskedőnek a májam vagy a szívem vonzó lehet – vágtam ki magam, mire megállt, hogy a szemembe nézzen.

– Evelin – úgy mondta ki a nevemet, mintha ékezettel írnám benne az e betűket, amivel mosolyt csalt az arcomra. – Nincs szükségem se rád, se a májadra, se a szívedre – folytatta, ahogy végigmért. – Csak elviszlek Víkbe, és annyi.

– Remek – mondtam, miközben elhagytuk az épületet. Megállt egy Jeep előtt, majd berakta a bőröndömet a csomagtartóba. A hajamba rögtön belekapott a szél, meg is lepődtem, mennyire hideg volt a levegő, ami megcirógatta az arcomat. Gyűlöltem fázni, erre eljöttem a hűvös nyárba, pedig otthon a nap még az aszfaltot is megolvasztja a melegben. Azt hittem, hogy Izland ebben az évszakban kellemesebb lesz. Nem is tévedhettem volna nagyobbat. Miközben várakoztam, kihasználtam az időt arra, hogy küldjek egy üzenetet Niának. Kérdőre vontam, amiért rám szabadította ezt a fickót. Amit pedig akkor kap, amikor odaérünk hozzájuk, azt nem teszi zsebre. Mindazonáltal megkönnyebbülve sóhajtottam, hiszen ez az idegen tudta a nevemet, és a barátnőmét is, ahogy az úti célomat is. Szóval, biztos voltam benne, hogy nem hazudik, és tényleg nem vágyik a testrészeimre. Főképp nem darabokban.

Amikor beültünk az autóba, és bekötöttem magam, felé nyújtottam a kezem.

– Bár tudod a nevem, szerintem illene bemutatkoznunk egymásnak.

Meglepetten nézett rám, majd beindította a kocsit.

– Arnal – vetette oda, és nem fogta meg a kezemet, így leeresztettem az ölembe. Kinéztem a mellettem lévő ablakon, és ahogy távolodtunk a repülőtértől, már tudtam, hogy életem leghosszabb útja vár rám. Az újdonsült, meglehetősen zárkózott útitársam sem akart beszélgetni, ugyanis felhangosította a zenét, és a vezetésre koncentrált. Nem bántam, mert addig sem kellett rá figyelnem. Nem értettem, mivel váltottam ki belőle ezt az ellenszenvet, de dolgozni sem voltam hajlandó azon, hogy megváltoztassam a véleményét saját magamról. Ha első látásra elítélt, az az ő baja. Megszoktam már, hogy az emberek még azelőtt bírálnak, hogy megismernének. Üres fejű, beképzelt cicababának gondolnak, aki előtt térdre borul a fél világ, pedig ez nem így van. De belefáradtam már, hogy folyton bizonygatnom kell, több lakozik bennem, mint ami elsőre feltűnik. Bevallom, sokszor választottam a könnyebbik utat, és hagytam, hogy az emberek átgázoljanak rajtam. Győzködtem magam, hogy boldog vagyok, és tökéletesen kielégítő számomra egy felszínes, futó kapcsolat, de valójában mindet meggyászoltam. Idegesített, hogy ágymelegítőnek használnak a pasik, aztán reggel szépen elhúznak a francba, hátrahagyva a törött szívem, amit önként tettem ki a megaláztatásnak. Emiatt egyre inkább zárkózottá váltam, és csak azt mutattam magamból, amit látni akartak. Nem erőltettem az ismerkedést, hiszen tudtam, mit akar minden pasi: a testemet.

De az istenit! Lassan betöltöm a harmincat, és mit tudok felmutatni abból, amit eddig elértem? Semmit. Nincs munkám, nincs társam, nincs tervem. És fogalmam sincs, hogy fogok ebből az egészből kimászni. Eddig is voltak hullámvölgyek az életemben, volt, hogy szárnyaltam az elégedettségtől, és gyötrődtem, ha leterítettek az elém gördülő nehézségek, csalódások. Ám mindig sikerült talpra állnom, és újult erővel folytattam az életem. Most pedig? Csak vergődöm, és elpusztulok az önsajnálattól. Már rég voltam ilyen állapotban, és sosem tartott ilyen hosszú ideig. Nem hagytam, hogy elvesszen a remény, de valami kihunyt bennem.

Miközben megint maga alá temettek az érzelmek, a tájba veszett a tekintetem. Eltűnődtem azon, ha Adél és Nia nem költözik ide, vajon eszembe jut valaha is Izlandra utaznom. Messze van, hideg van, de tagadhatatlan, hogy igazán lenyűgöző ez a szigetország, amit a természet formált ilyenné, nem az ember. Az Arany körúton haladtunk, amely mellett zöld rét terült el, a távolban pedig alacsony dombokat láttam. Elég egyhangúnak tűnt a terep és a látvány, egészen addig, amíg a zöld réten legelésző lovakat meg nem láttam.

– Azok ott…? – bukott ki belőlem hangosan, és szinte az ablaküvegre tapadtam. – Pónik?

– Ezek még csikók – hallottam Arnal hangját, mire ránéztem.

– Itt élnek, szabadon? – kerekedett el a szemem, hiszen egy árva háztető sem tűnt fel a közelben, pedig messze beláttam a sík területet. Arnal elvonta a tekintetét az útról, és úgy pillantott rám, mintha meglepné az érdeklődésem. Már azt hittem, nem érkezik válasz a kérdésemre, amikor belefogott a magyarázásba.

– Az izlandi lovak belovaglása a negyedik életévükben kezdődik – kezdte. – Addig a csikó a szabadban tartózkodik az anyjával és a többi csikóval.

– Barátságosak? – kérdeztem újra, de már az ablak felé fordulva, hogy figyeljem az állatokat.

Erre Arnal lefékezte az autót, és az út szélére húzódva megállt.

– Győződjünk meg róla! – ajánlotta, majd kipattant a kocsiból.

Nekem kellett pár pillanat, hogy kinyissam az ajtót. Nem számítottam arra, hogy miattam leparkol az út mentén, kizárólag azért, hogy jobban szemügyre vehessem az állatokat. Ez teljesen ellentétes volt az eddigi viselkedésével. De azt biztosan tudtam, hogy ezt az élményt nem fogom kihagyni. Kiszálltam én is, majd megindultam utána a földúton, amit zöld aljnövényzet lepett el. Elég sokat sétáltunk, egészen közel húzódva a legelésző, kergetőző állatok felé. Azért biztos, ami biztos, Arnal mögött lépkedtem, hogy fedezékben legyek.

– Nem félnek tőlünk – súgtam Arnal felé. Mellé léptem, és az alig pár méterre lévő állatokat figyeltük.

– Az izlandi ló barátságos, tanulékony és könnyen kezelhető – magyarázta. – És mivel Izlandon nincsenek ragadozók, így nem igazán lehet félősnek mondani őket. Figyelmesek – bökött a fejével a legközelebbire, majd folytatta. – Először felbecsülik a veszélyt, és csak azután cselekednek.

– Látva a robusztus testüket, nem szívesen venném, ha bármelyik is megrúgna – nyögtem, mire Arnal rám pillantott. Én nem néztem rá, de érzékeltem, hogy hosszan vizsgálja az arcomat.

Ekkor az egyik ló kicsit közelebb került hozzánk.

– Szürke – ejtettem ki hangosan az állat színét. – Még sosem láttam ilyen szép lovat. – Ámuldoztam az alacsony testű, rövid lábú és izmos, széles nyakú jószág felett, aki érdeklődve lesett minket. A hosszú, sötétszürke sörénye kissé takarta a szemét, de a szőre színe teljesen lenyűgözött. Kissé ezüstös volt, és fogadni mertem volna, ha sütne a nap, megcsillanna a fényében.

– A fülét kell nézni, ha egy szabadon elő állat felé közelítesz – hallottam Arnal hangját. – Az árulkodik a hangulatáról. Ha hátracsapja, akkor sunyít, és az fenyegetést jelent. – Nagyot nyeltem, miközben hallgattam, és a felénk lépdelő állatot néztem. – Ha hátrafordítja a fülét, akkor pihen.

– És ha felém fordítja? – kérdeztem némi pánikkal a hangomban, miközben lélegzetvisszafojtva érzékeltem az állat kecses lépteit, amint felém közelített.

– Akkor érdeklődik és figyel.

Egy pillanatra elvontam a tekintetem a lóról, és összetalálkozott a pillantásunk. Arnal szája széle megrándult, de nem mosolyodott el. A tekintete még mindig kifejezéstelen volt, viszont már nem annyira elutasító, mint korábban. Az állat felé lépett, majd beszélni kezdett hozzá a saját nyelvén. Nem szemből közelítette meg, hanem úgy, hogy az állat lássa. Miután eleget babusgatta a szavaival, meg is simogatta a nyakát, a ló hagyta neki.

– Gyere! – mondta, én azonban nem mozdultam. – Ez nem egy csikó, nyugodt lehetsz. Hozzá van szokva az emberekhez.

Legyek nyugodt? Őszintén szólva soha nem kerültem még ilyen közel egy ekkora jószághoz. Biztos voltam benne, hogy ezt a ló is érezte. Szinte remegő lábbal léptem felé, ügyelve, hogy jól lásson. Azt tudtam, hogy nem szabad feléjük se elölről, se hátulról közelíteni, azzal ugyanis könnyen meg lehet ijeszteni bármelyiket. Azt pedig semmiképp sem akartam.

– A sörénye tövénél simogasd meg a nyakát! – utasított, amikor a ló felé nyúltam. – Ha ott vakargatod, az tetszik majd neki.

Az állat szőre sűrű volt és selymes. Az ujjaim szinte elvesztek benne, ahogy mozgattam őket.

– Jézusom! – vigyorogtam szürke barátomra, aki hagyta, hogy megérintsem.

Olyan boldogság hullámzott végig a testemen, amilyent rég éreztem. Ilyen közel kerülni a természethez és az állatokhoz, valamiért azt az érzést keltette bennem, hogy egyensúlyba kerültem, és harmónia vesz körül.

Ezüstös szőrű barátom ekkor a vállamhoz emelte a fejét, és miután hozzám nyomta az orrát, hogy jó alaposan megszagoljon, kinyitotta a száját, majd szó szerint rágcsálni kezdte a vállamat.

– Arnal! – mondtam ki a nevét szinte könyörögve, mert kezdett elönteni a pánik, ám ő csak vigyorgott, majd a kétségbeesett arcomat látva finoman eltolta az állat fejét, a ló így már békén hagyott.

– Meg akart enni – nyögtem, és a vállamra pillantottam, hogy megnézzem a kabátomat. Szerencsére nem tépte meg a fogaival. Igazából tudtam, mert nem harapott nagyokat, csak annyira, hogy érezzem.

– Ez náluk a szeretet és a barátság jele – magyarázta Arnal, majd az autó felé nézett. – Menjünk!

Még utoljára a póni méretű ló felé pillantottam.

– Örültem neked, te cuki kannibál – mondtam ki magyarul, de aztán Arnal után igyekeztem.

Az út további része azonban ugyanúgy telt, mintha mi sem történt volna. A zene hangosan szólt, nem beszélgettünk, és nem is néztünk egymásra. Egészen addig, amíg a szükség nem jelzett nálam.

– Lesz itt valahol egy benzinkút? – fordultam Arnal felé, túlharsogva a zenét.

– Nem lesz – válaszolta tömören.

Ekkor már a fájdalom a hólyagomba nyilallt, és egyre sürgetőbb lett a kényszer, hogy könnyítsek magamon.

– És valami olyan hely, ahol megállhatunk egy percre? – próbálkoztam újra, miközben összeszorítottam a combom. Arnal épp ekkor nézett rám, és nem kerülte el a figyelmét a mozdulatom. – Pisilnem kell – nyögtem felé, amin látványosan kiakadt. Fújt egyet, a szemét forgatta. De legalább lehalkította a zenét.

– Kibírsz még fél órát? Mindjárt odaérünk Víkbe.

– Én egy percet sem bírok ki.

Erre kirakta az indexet, és félreállt. Lazán megtámaszkodott a kormányon, és rám nézett. Értetlenül pillantottam vissza rá.

– Hajrá! – mutatott a mellettünk lévő pusztára.

– Most komolyan? – kérdeztem vissza bosszúsan.

– Azt mondtad, egy percet sem bírsz ki – ismételte meg a mondatomat.

Összeszorítottam a számat, és az ajtó kilincséhez nyúltam, hogy kinyissam. Nem felejtettem el jól bevágni magam után, válogatott szitkokkal lépdeltem egyre távolabb az autótól, majd pár méter után megálltam, és szétnéztem. Keresni akartam egy bokrot, ami mögé elbújhatok, de nem láttam egyet sem. Az a pár fa, ami elvétve ringatózott az északi szélben, olyan keskeny törzzsel rendelkezett, hogy mögé maximum a kezemet tudtam volna elbújtatni. Az égre is felpillantottam. Sűrű felhők gyülekeztek, szinte már éreztem az eső illatát a levegőben. Sietnem kell. Egy távolabbi sziklás részt vettem célba, mert nem akartam a csupasz hátsómat mutogatni az úton elhaladó autósoknak. Amint takarásba kerültem, és végeztem a dolgommal, megcsörrent a telefonom a nadrágomban, amit épp akkor húztam vissza magamra.

Ahogy megláttam Nia nevét a kijelzőn, megkönnyebbülten sóhajtottam fel:

– Szia! – üdvözöltem, mire ő pánikolva kérdezte:

– Evelin, merre vagy? Lekésted a gépedet? – kérdezte. – Itt várunk rád a reptéren több mint egy órája.

A végtagjaimból kifutott az erő, és éreztem, hogy a telefont is mindjárt leejtem. Ösztönösen szétnéztem lehetséges menekülési útvonalakat keresve, az adrenalin ráadásul erősen dobogtatni kezdte a szívemet. Ezer felé futottak a gondolataim, és csak remélni mertem, hogy nem csöppentem egy skandináv krimi kellős közepébe, és nem nekem jelölték ki az áldozat szerepét.

– Mi a francról beszélsz? – szűrtem a fogaim között, amikor hangos nevetés rázott helyre.

– Csak vicceltem! – kiáltotta elfúló hangon Nia, és tovább kacarászott.

– Nia, eddig nem éreztem szükségét, de most már biztosan kijelenthetem, hogy meg foglak ölni – mérgelődtem, mire még jobban nevetett.

– Meg akar ölni – közvetítette az elhangzottakat valakinek, és hallottam, hogy a háttérben többen is felnyerítenek. – Merre jártok? – kérdezte, amikor sikerült levegőhöz jutnia.

– Nos… – fogtam bele, miközben szedtem a lábam az autó felé. – Félórányira tőled és a biztos halálodtól.

– Azért haragszol, mert nem én mentem ki érted?

– Azért haragszom, mert rám szabadítottál egy ekkora rohadékot, aki kitett engem a semmi közepén, hogy itt pisiljek. Mégis milyen barátnő vagy te? – kérdeztem. – Elhívsz magadhoz, aztán sofőrt küldesz a reptérre, mert… Miért is?

Nia egy pillanatra elhallgatott.

– Sajnálom, de egy fontos dolog közbejött.

– Ó, szuper! – vágtam rá. – Ajánlom is, hogy az legyen, mert különben nem bocsátok meg neked.

– Meg fogsz – jelentette ki. – Te sosem tudnál haragudni rám. – Szinte láttam magam előtt a bűnbánó arcát és a két barna szemét, amivel mindig célt ért nálam, feltéve, ha bocsánatot kért.

– Igaz – mérgelődtem. – Ez viszont nem mentség erre a fickóra – püfögtem tovább.

– Ariról beszélsz? – kérdezett vissza. – Nem hiszem el, hogy rohadéknak hívtad. Nagyon rendes srác.

Bár nem látta, de látványosan forgattam a szemem, miközben beültem az autóba, és idegesen meghúztam a biztonsági övet, hogy biztonságba helyezzem magam.

– Akkor bizonyára az én érdemem, hogy így viselkedik velem – folytattam a beszélgetést, hiszen magyarul kommunikáltunk, így nem zavartattam magam.

– Már azt hittem, elvesztél – szólt közbe Arnal angolul, látszólag őt sem zavarta, hogy mással társalgok telefonon. Ránéztem, de Niának válaszoltam a telefonba.

– Hidd el, ez a pasi tényleg kiállhatatlan – majd Arnalnak is odavetettem: – Nincs akkora szerencséd, hogy eltűnjek.

– Ha jobban megismered, rájössz, hogy nem így van – ellenkezett velem Nia a telefonban, miközben megindult az autó.

– Ez ellen már most tiltakozom, hiszen nem akarom megismerni, és azt sem akarom, hogy bármiről is meggyőzzön engem – zártam le a vitát. – Nemsokára találkozunk! – fejeztem be a beszélgetést, és rögtön ki is nyomtam a telefont.

Ebben a pillanatban szakadt ránk az eső, és szinte merőlegesen verte a szélvédőt, ami miatt ösztönösen megmarkoltam a könyöklőt. Arnal aggodalmas tekintettel nézett rám.

– Félsz?

Vágtam egy fintort.

– Mit mondhatnék? – mosolyogtam rá kényszeredetten. – Egy idegen kezében van az életem.

Arnal erre erősebben megmarkolta a kormányt, és megfeszítette az állkapcsát.

– Mellettem biztonságban vagy – préselte ki magából.

– Nincs is más választásom, mint az, hogy bízzak benned.

Megálltam a téglaszínű lamellával borított ház teraszán, ahol Nia barátnőm lakott a pasijával. Arnal mögöttem lemaradt, mert beparkolt az udvarra, de én már a kerítésen túl kipattantam az autójából, rögtön, ahogy megállt. Léptem egyet a bejárat felé, és rám törtek az emlékeim. Eszembe jutott a tavalyi kiruccanásunk a barátnőimmel, az, ahogy felfedeztük Izland csodáit. A fürdés a híres Blue Lagoon-ban vagy a Crystal Cave barlang felfedezése. Még egyszer lenéztem a Katla vulkán árnyékában megbúvó kis falura, majd elnyúlt a tekintetem egészen a fekete homokos tengerpartig, és reszketegen lélegeztem. Bentről hangos zene és nevetés hangja szólt, amit nem igazán tudtam hová tenni. Aztán amint benyitottam a házba – ami nem volt kulcsra zárva –, teljesen ledöbbentem. A nappali tömve volt emberrel, egymás szavába vágva társalogtak, túlharsogva a zenét. Észre sem vették, hogy beléptem az aprócska előszobába, ahol gyorsan levettem a cipőmet és a vékony kabátomat, hogy csatlakozzak hozzájuk. Amint Nia észrevett, felsikított, és azonnal felpattant az ülőgarnitúráról Tristan mellől, hogy megöleljen. Adél is csatlakozott hozzá, így kis kupacban ölelkeztünk.

– Itt vagy! – mosolygott rám Nia. – El sem hiszem!

Igen, lassan kilenc hónapja csak telefonon és videochatben beszélgettünk, szóval itt volt az ideje, hogy személyesen is találkozzunk. Régebben, amikor még Magyarországon lakott, nem volt olyan hét, hogy ne futottunk volna össze Budapesten. Hiányzott. Ő és Adél is, akinek azért a hiányát már némileg sikerült megszoknom, hiszen évekkel korábban ideköltözött az izlandi férjéhez, Árnihoz. Amikor előző évben ideutaztunk, nem hittem, hogy Nia nélkül megyek haza. De őt is elragadta ez a szigetország, a szívét pedig Tristan ejtette rabul.

– Annyira örülök nektek! – vigyorogtam, amikor elengedtük egymást. Még a lelkem is felsóhajtott a barátnőim körében. – Ó, várj csak! – nyúltam azonnal Nia kezéhez, ahogy a füle mögé dugta a haját. – Ez meg mi itt az ujjadon? – néztem a hatalmas gyémántra, ami egy fehérarany gyűrűn csillogott.

– Meglepetés! – visította vigyorogva.

– Megkérték a kezed? – kerekedett el a szemem.

– Igen, nemrég. Ezért nem tudtunk érted menni, Tristan ugyanis ma délután letérdelt elém.

Lassan fogtam fel és értelmeztem a kijelentését. Aztán csak egyetlen kérdés bukott ki belőlem:

– Muszáj volt így sietnie? – vontam fel a szemöldököm. – Lemaradtam róla.

– Tudom… – ölelt meg újra Nia. – Ne haragudj! De semmiről sem maradtál le – duruzsolta a fülembe. – Mert holnap mind elutazunk egy hatalmas bulit csapni.

– Óriási – mondtam, de közel sem olyan lelkesen, mint szerettem volna. Közben Adélra pillantottam, aki a kérdő tekintetemre válaszul csak megrándította a vállát.

– Senki sem tudta, hogy ez lesz – biztosított afelől, hogy őt is meglepte a hír. – Csak egy buliba lettünk meghíva.

Oké, nem nagy ügy, hogy így alakult, és csupán a lánykérés végére értem ide, de azért egy picit rosszulesett Tristan igyekezete. Persze ezt még véletlenül sem akartam kimutatni, ezért rendeztem az arcvonásaim.

– Mutasd a gyűrűd még egyszer! – kiáltottam Niának, aki büszkén tett eleget a kérésemnek, és megint kinyújtotta felém a kezét.

– Azta… – nyögtem. – Jobban csillog, mint a sarkcsillag – mosolyogtam rá elégedetten.

– Olyan boldog vagyok!

– Igen, azt látom – mosolyogtam vissza rá, majd Adélra pillantottam. – Mit ivott?

– Brennivínt – közölte egyszerűen, mire fújtattam egyet. Gyűlöltem az izlandiak nemzeti italát. A fekete halált, ahogy itt hívják. Az íze borzalmas, de ütős egy pia, az biztos!

– Mennyit? – faggattam tovább Adélt.

– Hé! Nem sokat – vágott közbe Nia, majd megragadta a kezem, hogy beljebb vonszoljon a helyiségbe. Tristan is felállt, hogy üdvözöljön, majd bemutatták nekem a többieket. Volt, akit már ismertem, hiszen egy éve találkoztam velük, de azért láttam új arcokat is. Mindenki szívélyesen fogadott, és azonnal töltöttek nekem egy italt, amit nem szégyelltem magamba dönteni, miután koccintottunk. Amikor Adélt a férjéről faggattam, elmondta, hogy csak később csatlakozik hozzánk, mert még dolgozik. Ekkor lépett be Arnal is, aki tőlem a legtávolabb ült le.

Kifaggattak az utamról, a többiek füle hallatára gyorsan elmondtuk egymásnak a legfontosabb dolgokat magunkról, majd kicsit panaszkodtam a hidegre, de némi idő elteltével már azt vettem észre, hogy kikopott a beszélgetésből az angol, mert mindenki izlandi nyelven szólt a másikhoz. Nián elámultam, hiszen szinte folyékonyan társalgott a többiekkel. Nagyon hamar sikerült elsajátítania ezt a számomra megfejthetetlen északi nyelvet.

Felálltam, hogy a mosdó felé vegyem az irányt, amikor a szemem sarkából láttam, ahogy az emeletre vezető lépcsősoron felém tart valaki. Amint odakaptam a tekintetem, nem is egy, hanem két alak lépdelt lefelé a lépcsőn. Einar a szemembe nézett, mire nagyot nyeltem. Vele kicsit jobban megismerkedtem a legutóbbi látogatásom alkalmával… A szeméről azonban rögtön a mellette álló csajra néztem, majd az összefonódott ujjaikra.

A francba!

Gyorsan elkaptam onnan a tekintetem, és ismét Einar szemébe néztem. Ugyan rám mosolygott, az arca viszont megrándult. Mintha a megbánás suhant volna át rajta egy pillanatra.

– Halló, Ev! – üdvözölt becézve, ahogy elém lépett, és adott nekem két puszit. Éreztem, hogy a keze a derekamra simul, majd lágyan megsimogat. Nem örültem neki. Gyorsan hátráltam egy lépést, majd megköszörültem a torkomat.

– Hogy vagy? – kérdezte, elengedte a másik csaj kezét, majd mondott neki valamit, mire az illető rám nézett, és kelletlenül belépett a nappaliba. Be sem mutatott neki, úgy küldte el.

Miattam?

Na, nem mintha kezet akartam volna rázni vele…

– Jól vagyok, köszi – válaszoltam Einar kérdésére, mire oldalra billentette a fejét, és úgy mért végig, mintha csak egy ajándék lennék, ami kicsomagolásra vár.

Hát azt lesheti!

Ezt a kört egyszer már lefutottuk. Meghódított, megkapott, majd másnap lelépett. Még arra sem vette a fáradságot, hogy udvariasságból elkérje a telefonszámom. És tekintve, hogy Nia barátnőm ugyanakkor ismerte meg Tristant, akinek mára a menyasszonya, ezt utólag igencsak zokon vettem.

– Te hogy vagy? – tudakoltam az illem kedvéért.

– Jobban, hogy látlak – mosolygott rám. Igen, tavaly ezzel a kívánatos szájjal hasonlóan udvarolt, és teljesen elvarázsolt. Igyekeztem az emlékképeket kiűzni a fejemből, mire tett egy lépést felém.

– Meddig maradsz? – kérdezte, miközben a hajamhoz ért, majd egy tincset vett az ujjai közé, játszani kezdett vele. Megbabonázva figyelte, ahogy a szőke hajszálak az ujjait simogatják.

Na nem!

Idegesen kihúztam a tincset a kezéből, és szúrós pillantást vetettem rá.

– Elskan mín!{1} Haragszol rám?

– Nem – csóváltam a fejem, miközben karba tettem a kezem. Nem tetszett, hogy becézget, bár csodásan hangzott a nyelvéről legördülő szó. Bármit is jelentsen.

Persze igyekeztem minél elutasítóbb lenni. Einar veszélyes fickó. Egy igazi csábító. Nekem pedig semmi kedvem nem volt a csapdájába belesétálni. Ami a múltban történt, az szépen ott is marad. Akkor akartam őt, de most más a helyzet. Nem azért jöttem Izlandra, hogy még jobban bonyolítsam az életem. A barátnőim miatt vagyok itt, és élvezni szeretném az itt eltöltött idő minden egyes percét. Nem kell a bonyodalom, nem kell pasi, és ezúttal kalandra sem vágyom. Nyugalmat szeretnék. Lazulást, bulizást, beszélgetést. Nem csókokat, ölelést és megbánást. Ezúttal nem hagyom, hogy az érzelmeim vezessenek.

– Akkor? – hajolt közelebb a fülemhez. Úgy látszik, hamar elfelejtette a másik csajt, hiszen nem zavarta, hogy a nappaliból ránk látnak a többiek.

– Ezúttal ne reménykedj semmiben! – bukott ki belőlem, mire hátrahőkölt, és döbbenten vette tudomásul, hogy a vállamra nehezedik egy kar. Ami azt illeti, én is megdöbbentem, miközben Arnalra emeltem a tekintetem, ugyanis ő állt mellettem.

– Valami gond van? – kérdezte egyenesen Einartól. Istenem! Ez a pasi magas volt, helyes, és az illata…

De várjunk csak!, kaptam észbe. Mi a jó francot csinál itt? És miért ölel úgy, mintha világi nagy cimborák lennénk? Aztán leesett. Ahogy Einarnak is, aki gúnyosan elmosolyodott.

– Mi a franc? – kérdezte Arnalt. – Összejöttetek?

– Mi? – csattantam fel, és leráztam magamról Arnal kezét. Még csak az kellene, hogy összehozzanak vele!

– Csodálkoztam volna – nézett mélyen a szemembe Einar –, hiszen fél órája még azt ecsetelted Niának, hogy mennyire elviselhetetlen – árult el Einar, és jelentőségteljesen Arnalra nézett, aki két karját lazán keresztbe tette, majd megrántotta a vállát.

– Mit mondhatnék? Hamar kiismert.

– Azt nem kétlem. Bár ami azt illeti, velem is rekordidő alatt jött össze – húzta ki magát, miközben arra utalt, hogy vele tényleg villámgyorsan lefeküdtem, amit ebben a pillanatban átkozottul bántam. Nem igaz, hogy nekem ma mindenki beszól.

– Rohadék! – vágtam oda magyarul, és faképnél hagytam mindkettőjüket.

A fürdőbe léptem, és alig értem a mosdókagylóhoz, hogy megtámaszkodjak rajta, máris nyílt az ajtó, mind a két barátnőm beviharzott rajta.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Nia.

– Semmi – szorítottam meg a mosdó peremét. – Csak fel akartam frissíteni magam.

– Einar megint kikezdett veled? – kérdezte Adél. Mintha nem látták volna az egész műsort. A tükörképemet néztem, és figyeltem, ahogy átváltozik az arcom. Villámgyorsan tüntettem el róla a szomorúságot, a helyembe a régi, laza Evelin lépett.

– Hiába – mosolyogtam rájuk. – Elmúlt a varázs.

Nia közelebb lépett, és az arcomat vizsgálta. Látszólag nem elégítette ki a válaszom.

– Megbántott?

Megrándítottam a vállam.

– Nem nagy ügy – hazudtam. – Pasik tekintetében mindig is a pocsék ízlésemről voltam híres.

– Oké, tényleg vadászod a rohadékokat, de ennek most kitekerem a nyakát – indult meg Nia, mire a keze után kaptam, hogy megállítsam.

– Hé, Lucy Liu! – pördítettem magam felé. – Ne csináljunk ebből nagyobb ügyet, mint amekkora! Majd én elrendezem.

Sikerült lehiggasztanom. Tudta, hogy velem nem baszakodhat senki. Annál tüzesebb vagyok, minthogy egy ilyen jelenet után meghunyászkodva a sarokba vonuljak. Bár az imént nem ezt tettem?

– Különben is, én tehetek arról, hogy ilyen véleménye van rólam – vallottam be korántsem büszkén.

– Az nem jogosítja fel arra, hogy bunkó legyen – ellenkezett Adél, pedig nem is tudták, mivel bántott meg. Ezek szerint egyértelmű volt számukra.

– Úgy látom, itt mindenki vért ivott – nevettem fel keserűen, látva a harcias kedvüket.

– Nem – csóválta meg a fejét Nia. – De szomjazzuk – vigyorgott. – Tudod, mit? – fogta meg mindkét vállamat. – Nem számít. Igazad van, nem ronthatja el a hangulatunkat egy ilyen fazon. Kimegyünk, iszunk még, és felkészülünk az utazásra – lelkendezett. A szeme úgy csillogott, mint a gyémánt a gyűrűjén.

– Hová utazunk? Ezúttal Izland mely tájait vesszük célba? – érdeklődtem, és örültem a témaváltásnak. Nekem mindegy volt, hogy miről, csak ne Einarról beszélgessünk.

Adél és Nia is megállt velem szemben. Váltakozott a tekintetem közöttük.

– Mi az? Mit bámultok?

– Tudjuk, mennyire utálod ezt a helyet – kezdte Nia.

– Én nem… – Meg sem hallották a tiltakozásomat, mert Adél folytatta.

– De – szögezte le. – Ki nem állhatod a zord időjárást.

– Ezért mi mind elutazunk Ibizára – kiáltott közbe Nia –, egy teljes hét bulizás, napozás vár ránk!

A meglepetéstől meg sem tudtam szólalni. Rosszul hallottam, vagy tényleg Ibizát mondott?

– Mikor? – Ennyi tellett tőlem. Egy kérdés.

– Holnap! – kiáltották egyszerre.

Továbbra is úgy bámultam rájuk, mint aki képtelen felfogni a szavakat. Holnap? Ismételtem magamban. De hiszen ma érkeztem… Még arra sem volt időm, hogy kifújjam magam.

– Tudtam, hogy képtelen leszel megszólalni a meglepetéstől – ölelte át a vállamat Nia. Volt benne igazság. – Tristan ott lép fel, és mivel tudjuk, hogy világ életedben oda vágytál egy hatalmasat bulizni a tengerparton, úgy döntöttünk, meglepünk téged ezzel az úttal. Jönnek még páran a társaságból – tájékoztatott. – Einar nem – emelte ki. – De tényleg mindenki ott lesz, aki fontos nekem, aztán megünnepelhetjük az eljegyzésemet. Egy egész hetet ott töltünk. Felfogtad?

Hurrá!

Talán nem lenne jó ötlet elmondanom nekik, hogy munkanélküli lettem, és azért utaztam idáig, hogy pihenjek egy kicsit… A régi Evelin, akit ismertek, kapva-kapott volna ezen az ajánlaton, és a boldogságtól megrészegülve sikoltozott volna. Az az Evelin, akivé értem, viszont egy dologra vágyott: nyugalomra.

Mivel mindketten a reakciómat figyelték, magamra húztam a már rég lepottyant maszkomat. Nem ronthatom el a hangulatot a problémáimmal. Bár szerettem volna megosztani velük a gondjaimat, és biztos voltam abban, hogy találunk erre megfelelő alkalmat, de annak nem most van itt az ideje. És különben is… Tényleg mindig arra vágytam, hogy eljussak Ibizára. Ebbe tudok kapaszkodni, hogy örüljek az utazásnak, és abba, hogy talán ott majd tényleg kiereszthetem magamból a feszültséget. Jobban, mint itt, a jég és a tűz földjén.

– Várj egy pillanatot! – néztem Niára, ugyanis fennakadtam az egyik mondaton. – Tristan fellép Ibizán?

Nia arcán enyhe pír jelent meg.

– Ööö… – kezdte. – Van még valami, amit nem tudsz róla. Telefonban nem akartam mondani, mert ahhoz túl fontos, hogy ne személyesen beszéljünk róla.

– Miről van szó? – vontam össze a szemöldököm.

Nia benyúlt a nadrágja zsebébe, hogy előhalássza a telefonját. Kikeresett egy képet, és a kijelzőt az orrom alá dugta.

– Erről nem beszélhetsz senkinek – figyelmeztetett komoly hangon.

– Ő…? – kérdeztem a telefont bámulva, hiszen felismertem a kapucnis, maszkos fickót.

Iszonyatosan imádtam a zenéjét. A leghíresebb DJ volt, akit ismertem. Jézusom, hiszen még a lejátszási listámon rajta van az egyik albuma! De az arcát senki sem ismeri, mert mindig eltakarta a maszk, amitől csak még izgalmasabb és titokzatosabb volt.

– Ő Tristan – ejtette ki a száján a nevét.

– Tris… – Elvettem tőle a telefont, hogy jobban szemügyre vegyem a képet. Ahogy jobban és jobban elmerültem a DJ pillantásában, úgy kerekedett el a szemem. – Nem! – csóváltam a fejem, pedig egyértelmű lett számomra, hogy Tristant látom. – Nem lehet. Ti most szórakoztok velem? – néztem Niára, majd Adélra, aki megcsóválta a fejét. – Te tudtad? – kérdeztem tőle. Ezúttal bólintott.

Szuper. Úgy látszik, itt mindenki rohadtul képben van, csak én nem. Ideutaztam egy eljegyzésre, amiből kihagytak, majd közlik velem, hogy indulunk is tovább Ibizára, hogy bulizzunk egy nagyot, és ott fellép a világ egyik leghíresebb DJ-je, aki ráadásul a barátnőm szerelme. Titkok, amelyek hónapokig lapultak a homályban, hogy azután rám zúduljon minden. Teljesen kívülállónak éreztem magam, még annak ellenére is, hogy most beavattak a titokba. Hogy a fenébe tudta ezt Nia eddig magában tartani? Hónapokon át, amíg beszélgettünk, Tristan egyszer sem említette a „szakmáját”.

– Nem tudom, mit mondjak – néztem Niára. – Egyrészt örülök a boldogságodnak, a pasidnak, a bulinak, de közel állok ahhoz, hogy sokkot kapjak. Mert, hűha… – néztem rá jelentőségteljesen. – Tristan és Ibiza most túl sok nekem.

Nia melegen mosolygott rám.

– Menjünk vissza, és igyunk még egyet, hogy ellazulj! – ajánlotta. – Lesz rá elég időnk, hogy elmeséljek neked mindent.

– Szóval… – nézett rám Tristan, amikor a táncoló emberek elől bemenekültem a konyhába, és szemben találtam magam vele. – Nia elmondta neked, hogy… – Rögtön a szavába vágtam.

– Mindent tudok rólad – mosolyogtam rá. – És erős késztetést érzek arra, hogy az összes tárgyat, ami csak a kezem ügyébe került, aláírassam veled, és meggazdagodjak belőle az eBay-en.

Tristan hangosan felnevetett, miközben a hűtőből kivett egy üveg rumot.

– Mindig is kedveltelek – nézett rám. – Jól érzed magad? – bökött a fejével a konyhaajtó felé, ami elzárt minket a vendégektől.

– Kicsit fáradt vagyok – tértem ki a válasz elől.

Végigszaladt rajtam a szeme. Nem úgy, mint egy éhes állatnak, hanem csak ellenőrizte, hogy mindent rendben talál-e.

– Az egyik szoba a tiéd odafent, ha szeretnél elvonulni. Arnal felvitte a bőröndödet.

– Milyen kedves tőle… – jegyeztem meg, miközben elhúztam a szám. – Apropó, ő kicsoda? Honnan keveredett a csapatba? Valahogy nem illik ide – mutattam a mögöttem lévő ajtóra. – Fura.

Mert feltűnt, hogy alig beszélget a többiekkel, és többnyire el van a saját kis világában. Na, nem mintha őt bámultam volna… Csak ránéztem néhányszor.

– Apám szomszédos farmján él – kezdte. – Fiatalabb koromban rengeteg időt töltöttünk együtt, amikor még ott éltem.

– Á! – bólogattam.

– Nagyon rendes srác.

– Mindenki ezt darálja – grimaszoltam egyet, mire Tristan halványan elmosolyodott.

– Maður er málsnilld við maður – jelentette ki.

Nagyot sóhajtottam válaszul.

– Sajnálattal közlöm, hogy én az elmúlt pár hónapot nem nyelvtanulással töltöttem, szóval semmit nem értettem abból, amit mondtál.

Tristan tett felém egy lépést.

– Ha szó szerint akarnám lefordítani… azt jelenti, hogy egy ember durva a másikkal – magyarázta. – De mi ezt akkor mondjuk, amikor látjuk, hogy az emberek különbözőek, és elkerülhetetlen a konfliktus.

Felnevettem.

– Hát a konfliktust nem kerülgettük, az biztos.

– Várod már a holnapot? – terelte el a témát.

– Viccelsz? – mosolyogtam rá. – Ki az, aki nem várná?

Ahogy megválaszoltam, fájón belém mart az érzés: én. Csak reméltem, hogy nem árul el a tekintetem, amikor ez a gondolat átsuhant a fejemen, ám Tristan válaszából arra következtettem, hogy valószínűleg sikerült palástolnom az érzéseimet.

– Igen, Nia mondta, hogy odáig leszel. Már nagyon várta, hogy megérkezz.

Bólogattam.

– Én is. – Ezt őszintén mondtam.

– Gyere! – tárta ki az ajtót, ahogy ellépett mellettem. – Itassunk le mindenkit! – ajánlotta, mire én is határozottan léptem egyet, jelezve, hogy követem.

{1} kedvesem