Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1. Robinson elhagyja a szülői házat

2. Robinson Londonba jut

3. Robinson Guineába megy

4. Robinson fogságba kerül

5. Robinson, mint rabszolga

6. Robinson megmenekül

7. Robinson lelövi az oroszlánt

8. Robinson egy portugál hajóra kerül

9. Robinson Brazíliában

10. Robinson ismét Guineába indul

11. Robinson egy szigetre vetődik

12. Robinson a hajóroncsra megy

13. Robinson szétnéz a szigeten

14. Robinson még többször is felkeresi a hajóroncsot

15. A hajóroncs elsüllyed

16. Robinson erősebb hajlékot épít

17. Újabb kirándulások a szigeten

18. A földrengés

19. Robinson naplója

20. Robinson beteg lesz

21. A Narancsvölgy

22. Robinson nyaralót épít

23. Robinson, mint kosárfonó és fazekas

24. Robinson, mint földmívelő

25. Robinson hajót készít

26. Robinson újra hajót készít

27. Nagyobb kirándulás a tengeren

28. Robinson megszabadul a veszedelemből

29. Robinson, mint baromtenyésztő

30. Új felfedezés

31. Ismét egy borzasztó felfedezés

32. Robinson tervei a vademberek ellen

33. Robinson egy barlangra akad

34. Ismét vademberek jönnek a szigetre

35. A spanyol hajó

36. Robinson a spanyol hajóra megy

37. Robinson megtámadja a vadembereket

38. Péntek

39. Robinson oktatja Pénteket

40. Robinson Péntek hazájába készül menni.

41. Véres harc a vademberekkel

42. A harc kimenetele

43. Péntek megtalálja atyját

44. A spanyol s az öreg vadember elmennek Péntek atyafiaihoz

45. Váratlan jövevények

46. Harc a zendülőkkel

47. Új lázadók érkeznek a hajóról

48. A lázadók végképp legyőzetnek

49. A hajó visszahódítása

50. Robinson Európában

51. A Pireneusokban

52. Harc a farkasokkal

53. Robinson otthon

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Daniel Defoe

ROBINSON CRUSOE
TÖRTÉNETE

fordította és átdolgozta
Radó Vilmos

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-782-6 EPUB
ISBN 978-963-559-783-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
The Life and Strange, Surprising Adventures of Robinson Crusoe

első kiadás: 1719
az elektronikus változat az 1893. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító N.C. Wyeth (1882 – 1945) Robinson Crusoe
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
Robinson elhagyja a szülői házat

Robinson Crusoe született York városában, Angolországban 1632-ben. Atyja elébb kereskedő volt, de mivel köszvényben szenvedett, az üzlettől visszavonultan élt szép vagyonából. Robinsonnak két testvérbátyja is volt. Az idősebbik katonának ment, s egy csatában életét vesztette. A másik pedig elzüllött az atyai háztól és soha többé még csak hírét sem hallották. Robinsont jogtudósnak szánta az apja, de ez a fiúnak sehogy sem volt ínyére. Neki a hajóséletre volt csak kedve, a messze tengeren nagy utazásokat szeretett volna tenni. Atyja több ízben törekedett őt lebeszélni kalandos terveiről. De Robinson kereken kijelentette, hogy ő bizony, ha szép szerivel hajóssá nem lehet, elszökik hazulról.

Már tizenkilencedik évében járt Robinson és még mindig nem választott életpályát. Egyszer atyja megint magához hívatta s így szólt neki:

- Fiam, te egyedül maradtál meg gyermekeim közül, hogy agg koromban vigasztalásom és istápolóm légy. Az egyik bátyád tetemei idegen földben porladoznak, a másik bátyád pedig eltűnt nyomtalanul. És most te is itt hagynád öreg beteges atyádat? Te is szaporítani akarnád búbánatomat? Ha elmégy hazulról, halálra szomorítasz engem. Én nem foglak ugyan átkozni, sőt imádkozni fogok éretted. De tudd meg, az Isten áldása nem kiséri a szófogadatlan gyermekeket és lesz idő, mikor ínségedben és nyomorúságodban keservesen megbánod, hogy öreg atyádnak intő szavát meg nem fogadtad. De nem leszen senkid, ki a megtérésre segédkezet nyújtson.

E szavaknál könnyek állottak a bánatos atya szemében. Meg is volt rábeszélésének az a hatása, hogy Robinson megváltoztatta a szándékát és feltette magában, hogy otthon marad és hogy szorgalom és igyekezet által örömet szerez atyjának. De alig telt el egypár nap, már megint elfeledett minden jó szándékot. Most édes anyját ostromolta kéréseivel, legyen szószólója atyjánál, hogy próbaképen csak egyetlen tengeri utazást engedjen tennie.

- Hiába volna minden kérésem - felelt az anyja. Jól tudom, atyád sohasem adja beleegyezését, mert nem akar szerencsétlenségednek okozója lenni.

Vagy egy évvel ezek után történt, hogy Robinson Hull városába rándult. Ott a kikötőben lévő hajók sokaságát látván, újból lángra gyulladt lelkében régi vágya. Szerencsétlenségére találkozott egy régi iskolatársával is, ki éppen atyja hajóján Londonba készült. Ez rábeszélte Robinsont, hogy utazzék vele.

- Nem kerül - úgymond - az utazás semmibe, a tenger nyugodt, veszedelemről szó sincs, s egy óra múlva horgonyt oldunk.

E csábításnak Robinson nem tudott ellenállni. Elfeledte atyját, anyját s a nélkül, hogy csak egyetlen szóval is értesítette volna őket, 1651 szeptember 1-én hajóra szállt.

2.
Robinson Londonba jut

Alig ért ki a hajó a nyílt tengerre, midőn hirtelen nagy szél kerekedett. A magas hullámok úgy hányták ide-oda a hajót, hogy Robinson rosszul kezdte magát érezni. De feltámadt benne vádoló lelkiismerete is; meggondolta, milyen búbánatot okozott szüleinek, mint fognak miatta aggódni. Az alatt azonban a szél viharrá fajult s mind nagyobbakká lettek a habok. Valahányszor egy hegynagyságú hullám a hajó felé hömpölygött, Robinson mindig azt hitte, most nyomban vége mindnyájuknak. Ebben a halálos félelmében felfogadta magában, ha az Isten ez egyszer megmenti, tüstént visszatér megbántott szüleihez.

A vihar elvonult, az ég kiderült, de a tenger magasan hullámzott, és Robinson még mindig a tengeri betegségben szenvedett. Este felé azonban egészen megszűnt a tenger háborgása és Robinson a legszebb estét élvezte a hajó fedélzetén. Éppolyan gyönyörű volt másnap a reggel, midőn a felkelő nap a tenger sima felszínében tükröződött.

- Hát, hogy vagy, Robin? - kérdezte hozzá lépő pajtása, aki erre az utazásra csábította volt. - Csak meg nem ijesztett talán az a maroknyi szél tegnap? Oda se nézz neki! Látsz még te ennél különb vihart is. De most gyere, erősítsd magad egy pohár punccsal!

Hozzá is láttak derekasan a puncsiváshoz, tréfálkoztak, énekeltek és Robinson feledett vihart, fogadást, mindent.

Már vagy hat napig mentek kedvező időben minden baj nélkül és közel értek a yarmouthi kikötőhöz. Itt azonban ellenkező szél támadt és a hajó kénytelen volt horgonyt vetni még mielőtt biztos révbe mehetett volna. Így töltöttek egyhelyben vesztegelve egy egész napot, de derült hangulatban, mert bajra, veszedelemre senki még csak nem is gondolt.

Nyolcadik napra azonban reggelre kelve oly erősen kezdett fújni a szél, hogy a felső vitorlákat be kellett vonni. Dél tájban pedig erősen háborgott a tenger, a hullámok ismételten is átcsaptak a födélzeten és a hajó erős hánykódása után ítélve, a hajósnépnek azt kellett hinnie, hogy engedett a horgony, miért is a kapitány megparancsolta, hogy vessék ki a tartalék-horgonyt.

A szélvész mind erősebben zúgott és mód nélkül felkavarta a tajtékzó tengert. Most Robinson már a hajós nép arcvonásaiból is kiolvashatta az aggodalmat és félelmet, sőt hajókamrájában feküdvén, hallotta, amint a szomszéd kamrában a kapitány ki- s bejárva többször mormogta magában: Isten irgalmazzon! Mindnyájan oda vagyunk! Robinsonnak a nagy rémülettől csak úgy vacogtak a fogai; kapta magát, felszökött a födélzetre. De milyen látvány! Óriási vízhegyek zuhantak a hajóra. Közelükben két hajón elvagdalták az árbocokat, egy harmadik hajó pedig vagy ezer lépésnyire tőlük éppen abban a pillanatban süllyedt el.

Este felé a Robinsonék hajóján is sietve el kellett vágni az árbocokat; rövid időre azután meg egy hatalmas hullám elsodorta a hajó csónakját. Most már hab hab után csapott át a födélzeten. A kapitány, a hajómindenes és több hajóslegény térdre esve imádkoztak és kérték az Istent, mentse meg őket a haláltól.

Éjféltájban a hajón lévők ijedsége még fokozódott; a hajó meglyukadt s már néhány perc után négy lábnyi magasan állott a víz a hajó üregében. Mindenkinek tüstént a szivattyúkhoz kellett sietni. Robinson majdnem eszméletlenül feküdt kamrájában, most azonban felzavarták a matrózok s ő is dolgozott a kétségbeesés erőlködésével. A kapitány a baj jelzésére elsüttette az ágyukat. Robinson azt hitte, hogy most már darabokra törik a hajó s ijedtében ájultan összerogyott. Hamar egy matróz lépett helyébe a szivattyúhoz, Robinsont pedig félre lökte a lábával; majdnem egy órába telt, míg megint felocsúdott.

A hajó személyzete szakadatlanul tovább dolgozott, de a víz a hajóüregben mind magasabbra hágott s a hajó szemlátomást süllyedni kezdett. A vihar ekkor már szűnőfélben volt ugyan, de arra mégsem volt kilátás, hogy a kikötőbe elérhessen, azért a kapitány folyton lövetett, hogy tudtul adja a veszedelmet.

Végre egy könnyű hajóról, mely ott közelükben horgonyzott, küldtek segítségükre egy csónakot. Csak nagy nehezen tudott a süllyedő hajó közelébe jutni és a csónakban levő derék hajósok életüket kockáztatták, hogy a hajótörést szenvedőket megmentsék. Teljes erejükből eveztek és végre sikerült egy kötelet megragadniuk, melyet nekik a hajóról ledobtak. Így aztán oda húzták a csónakot közel a hajóhoz és szerencsésen beszálltak valamennyien.

Robinsont félholttá tette az ijedség; a maga erejéből nem is tudott volna menekülni, ott maradt volna a süllyedő hajón, ha két matróz meg nem könyörül rajta és el nem viszik őt a csónakba. Alig eveztek egypár száz lépésnyire és íme a hajó elmerült. Ennek tekintete újból nagy rémülettel töltötte el Robinsont. Mikor pedig a parthoz közel értek, ahol a zúgó hullámok a szárazföldön megtörve úgy dobálták a csónakot, akár egy laptát, a szegény Robinson alig tudott hová lenni ijedtében. De a derék evezősök a hullámtörésen is szerencsésen keresztül vitték és partra szállították a megmentetteket.

Ezek szívük bensejéből köszönetet mondtak megmentőiknek és bementek a közeli Yarmouth-ba, ahol emberszerető fogadásban részesültek. Ellátták őket szállással és élelemmel, sőt a városbeli kereskedők pénzt is gyűjtöttek számukra annyit, hogy ki-ki bátran elmehetett tetszése szerint vagy Londonba, vagy pedig vissza Hullba.

Robinsonnak most módjában lett volna aggódó szüleihez visszatérni, akik bizonyosan szívesen fogadták és örömest megbocsátottak volna neki. Ámde nem követte sem lelkiismeretének szózatát, sem pedig a hajótulajdonos intését, aki csak később tudta meg, hogy Robinson szülői akarata és tudta nélkül ment útra.

- Ifjú barátom - így szólt az - önnek sohasem szabad többé tengerre szállnia; ezt az élményét világos jelnek kell tekintenie, hogy ön nem való hajósnak. Ha haza nem megy szülőihez, úgy bajjal és ínséggel fog ön küszködni bár hová fordul is.

De ezek a szavak nem fogtak Robinsonon. Meggondolta, hogy hazatérve gúny tárgyává lesz, hogy valamennyi ismerőse mind kineveti, és kapta magát, elment Londonba.

3.
Robinson Guineába megy

Alig időzött Robinson néhány napig Londonban, midőn véletlenül egy hajóskapitánnyal ismerkedett meg, aki nem rég Afrikából, a guineai tengerpartról tért vissza. Mivel ez a kereskedelmi útja igen szerencsésen ütött ki s jókora összeget jövedelmezett, ismét útra készült Guineába. Robinson nagyon megtetszett ennek a kapitánynak, s amint megtudta, mennyire szeretné Robinson a világot látni, azt az ajánlatot tette neki, hogy utazzék vele Guineába, ad neki a hajón saját kamrájában ágyat és ingyen étkezést, sőt azt is megengedi, hogy portékát vihessen magával, amelyet aztán Afrika partjain jó nyereséggel eladhat. Ha ez a kísérlete sikerül - úgymond - jóllehet ez majd új kereskedelmi vállalatokra fogja serkenteni.

A derék becsületes hajós-kapitánynak ez a jóakaró ajánlata nagyon megtetszett Robinsonnak. Tüstént írt néhány jómódú rokonának, akik kérelmére küldtek neki egy szép összeg pénzt vagy 400 forintot; ezért aztán a kapitány tanácsára oly árucikkeket vásárolt, amelyeknek az afrikai népeknél nagy kelendőségük volt. Útnak is indultak nemsokára a legkedvezőbb időben. Az utazás alatt a kapitány különféle ismeretekre oktatta Robinsont, amelyeket a hajós embernek tudnia nélkülözhetetlen. És amilyen gonddal és szeretettel oktatta a kapitány, Robinson éppoly figyelemmel és szorgalommal tanult, s e buzgalmának később számtalan esetben nagy hasznát vette. Az egész utazás fényesen sikerült. Robinson az odavitt üvegklárisért, játékszerekért, késekért, baltákért akkora rakás aranyport kapott cserébe, hogy Londonban 300 font sterlinget adtak érte.

Most már kész kereskedő embernek tekintette magát Robinson. Szerencsétlenségére azonban jóakaró barátja, a derék hajós-kapitány nemsokára meghalt, hajóját pedig a kapitány özvegyétől megvette a hajó volt kormányosa. Evvel Robinson, kit első sikerült kísérlete után szüntelenül bántott a kapzsiság, a hirtelen meggazdagodás vágya, másodízben útra készült Guineába. Pénzének egy részéért megint portékát vett, a többit pedig a kapitány özvegyére bízta megőrzés végett.

4.
Robinson fogságba kerül

Ez az út is igen kedvezően indult meg. Szerencsésen elérték Afrika partjait és már a kanári szigetek közelében jártak, midőn egy reggel, hajnal hasadtával egy kalóz-hajót pillantottak meg, mely valamennyi vitorláját kifeszítve sietett feléjük. Ők is kifeszítettek annyi vitorlát, a mennyit az árbocok csak elbírtak, de a kalóz-hajó gyorsabb járású volt s mind jobban közeledett Robinsonék hajójához. Egész álló nap folyvást tartott ez a borzasztó üldözés. Délutáni 3 órakor már csak lövésnyi távolságban volt tőlük, s Robinsonék elkészültek a harcra. Hajójukon 11 ágyú volt, ezek közül nyolcat tüstént a hajó megtámadott oldalára hurcoltak és erősen kezdtek tüzelni a kalóz-hajóra. A tengeri rablók, noha 18 ágyújukból viszonozták a tüzet, mégis kénytelenek voltak visszavonulni. Nemsokára azonban megújították támadásukat. Nemcsak ágyúik dördültek mind egyszerre, hanem hirtelen egészen közel jöttek a kereskedelmi hajóhoz és a kétszáz tengeri rabló pusztító puskatűzzel rohanta meg, úgyhogy Robinsonéknak, ahogy csak lehetett, el kellett rejtőzniük. Most azonban a tengeri rablók horogra kerítették a hajót; kötelekre kötött vaskampókkal belékapaszkodtak és egészen közel húzták magukhoz. Egy pillanat alatt hatvan rabló a fedélzetre szökött, és kezdték a vitorlák köteleit és a vitorlákat elvagdosni. A hajó legénysége egy darabig hősiesen harcolt, kétszer vissza is szorították a kalózokat, de végre is tágítaniuk kellett a mind sűrűbb tömegekben a hajóra tódúló kalózok előtt. A kereskedőhajó emberei közül három elesett, nyolc pedig megsebesült, a többit, köztük Robinsont is, láncra verték és elvitték Száléba, Marokkó egyik kikötővárosába, rabszolgaságba.

Robinsonból tehát nem dúsgazdag kereskedő lett, amint telhetetlenségében álmodta, hanem szegény rabszolga.

5.
Robinson, mint rabszolga

De rabszolga élete nem volt olyan nyomorúságos, mint amilyennek képzelte. Mert míg társait az ország belsejébe, a fővárosba hurcolták, addig Robinsont a kalózok kapitánya megtartotta magának, mivel fiatalsága és ügyessége megtetszettek neki. Ott aztán a ház és a kert körül különféle munkát kellett végeznie. Egy ideig abban a reménységben élt Robinson, hogy gazdája majd elviszi magával a tengerre, ott a véletlen összehozza őket egy keresztyén hajóval, az majd legyőzi a kalózhajót, fogságba ejti a rablókat és őt kiszabadítja. Ámde ez a reménye meghiúsult, mert gazdája soha tengerre nem vitte. Két esztendeig élt így a megszabadulás legkisebb reménye nélkül. Ezer tervet is gondolt ki a megszökésre, de egy sem volt kivihető. Súlyosbította helyzetét még az is, hogy senkije nem volt, akivel e terveit közölhette volna, mert rabszolgatársai közt egy sem volt európai származású.

Történt azonban, hogy egy szerencsés körülmény ismét felélesztette Robinsonban a megszökés reménységét, amelyről már-már le kezdett mondani. Gazdája ugyanis egyszer pénzszűke miatt a szokottnál hosszabb ideig volt kénytelen otthon maradni és unalmában hetenként néhányszor dereglyén elment halászni. Elvitte magával Robinsont is és egy szerecsen rabszolgát, s mivel ezek tréfáikkal mulattatták, Robinson meg ügyesnek is bizonyult a halászásnál, rendesen ezeknek a kíséretében szokta e kirándulásait megtenni.

Egyszer a kapitány néhány barátjával halászatra készült menni és meghagyta Robinsonnak, hogy hozza rendbe a dereglyét, mossa meg tisztára, vigyen belé különféle élelmi szereket, továbbá puskákat, puskaport, golyót stb. Minden rendben volt már, vígan lobogtak a dereglye zászlói a szellőben, de a vendégek nem érkeztek. Végre eljött maga a kapitány és megparancsolta Robinsonnak, menjen el Muleivel, a szerecsen rabszolgával, és egy Xuri nevű gyermekkel és kerítsen vacsorára egy főzet halat, mert vendégei csak estére fognak eljönni.

»Most vagy soha!« gondolta Robinson, és abban a pillanatban kész volt a szökés terve. Mindenekelőtt több élelmi szerről kellett gondoskodnia, azért így szólt Muleinek:

- Nem illik, hogy urunk ennivalóját fogyasszuk; eredj be a házba és hozz számunkra kétszersültet s más egyebet, amire szükségünk lesz!