Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A házi oltár

A költő felesége

A kulcs, amikor kettőt fordul a zárban

Más a szegény szerelem, más a gazdag szerelem

Ilyenek a férjek

A vendég

Minden a fogakon múlik

A legteljesebb siker

Éva asszony

Nehéz a jó tanács

A pletyka

A meglepetés

A harmadik férj

Sehogy se jó

A kövér asszony és a sovány asszony

A vörösbóbitás kis lány

Rakszum

Mindenki másképp nézi a képet

A kis kövér asszony

Az asszony joga

Újra otthon

Asszonyhűség

Az érdektelen asszony

Miért hű az asszony

A mama születésnapja

Cserebere

Telefonon

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kálnoki Izidor

APRÓ KOMÉDIÁK

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-091-3 EPUB
ISBN 978-963-678-092-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1912.
az elektronikus változat az 1912. évi
kiadás alapján készült

a borító Paul Klee (1879 – 1940) Comedy című
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A házi oltár

(A szereplő személyek egy fiatal úr, harminckét éves, csinos, előkelő, gazdag. Nevét a szerző előzékenységből elhallgatja. A második szereplő egy fiatal asszony, huszonnégy éves, karcsú, magas, feltűnően szép. Az ő nevét a szerző kutyakötelességből hallgatja el. (Az események ezt a tartozó diszkréciót igazolni fogják.) A harmadik szereplő János, a fiatal úr inasa. Vele szemben a szerző nem tartozik diszkrécióval, s hogy a másik nevét elhallgatja, annak egyszerű oka, hogy nem is tudja.

A történő események színhelye a fiatal úr garçonlakása. Rendkívül elegánsan berendezett egymásba nyíló három szoba. Az első szoba szalon szerű, a második dolgozószoba (itt szokott a fiatal úr nem dolgozni), a harmadik hálószoba.

Amikor az események kezdődnek (nagyon egyszerű kis események lesznek), a fiatal úr az első szoba díványán hever és cigarettázik. A második szobában - amelyet könnyelműen dolgozószobának minősített a szerző - dús ozsonnára terített asztal van. Ebből, valamint a gazda türelmetlenségéből látnivaló, hogy a fiatal úr vendéget vár, aki az előzmények szerint nem lehet más, mint a jelzett bájos fiatal hölgy.

S most már kezdődhet is a történet.)

A fiatal úr (türelmetlenül csönget).

János (bedugja fejét): Tudom már, hogy mit akar a nagyságos úr. Ne is szóljon egy szót se.

A fiatal úr: Hát mit akarok mondani?

János: Azt akarja mondani, hogy a legelső, legparányibb csöngetésre ugorjak az ajtóhoz és bocsássam be a hölgyet, aki érkezik. Azután öt perc múlva tűnjek el, mint a kámfor.

A fiatal úr: Nagyszerű ember vagy te, János. Csakugyan ezt akartam mondani. De már most mondd meg nekem: honnan tudod te az én legtitkosabb gondolataimat?

János (beljebb kerül és a mutatóujját az orra hegyére illeszti): Haj, haj! Nehéz volt, de mégis kitaláltam. Előbb is a nagyságos úr öt esztendő ótától mindig azt mondja, valahányszor némber-látogatást tetszik várni; másodszor meg máma is éppen tizedszer tetszett mondani. És szóbul ért az ember... (Csöndesen kisompolyog.)

A fiatal úr (fölugrik a díványról s néhányszor körüljárja a szobát): Nem tudom, miért vagyok olyan türelmetlen. Még sohasem voltam ilyen türelmetlen, csak legutóbb, amikor Margitot vártam. No meg közvetlen előtte, amikor Jolánnak kellett jönnie. Pedig el fog jönni Olga is, mint ahogy eljött Margit és eljött Jolán és eljött Anna és Mária. Biztos, hogy eljön. Három perc múlva itt lesz. Vagy talán még hamarább. Mire tízig olvasok, már csengetni fog. (Visszafekszik a díványra és elkezd számlálgatni.) Egy... kettő... (kis szünet) három... Még most se csönget... Botrány... Négy... (Hosszabb szünet.) Fogadni mernék, hogy hétig se jutok el a számolásban... Öt... (Hosszú pauza.) No, hétig talán elszámlálok mégis. Talán még nyolcig is... (Szünet.) A cigaretta se ízlik... nagyon rossz jel nálam, ha a cigaretta nem ízlik... (Szünet.) Hat... Elvégre emberek vagyunk... Ő feleség és anya. Történhetett valami. A férj véletlenül hazajött. A gyerek véletlenül beteg lett. A szabónő feljött valami új ruhát próbálni. Valamelyik barátnője beállított hozzá látogatóba. Csak nem lökheti ki?... (Szünet.) Ej, bolond beszéd. El fog jönni. Érzem, hogy el fog jönni... Hét... (Elhallgat.) A fővárosi közlekedés ellen újabban ismét sok a panasz... A villamos minduntalan elakad. Az áram fogy ki, vagy mi az ördög. A múlt héten velem is megtörtént, hogy félóra hosszat vártam, amíg végre elindult a kocsi. Gyalog sokkal hamarább jutottam volna a klubba, mint villamoson. Hátha ő is elakadt. Miért ne akadt volna el? Biztosan elakadt... Tízet teszek egy ellen, hogy szegényke ott ül a villamoson s várja, hogy meginduljon. Bizonyosan türelmetlen és ideges. Egyre az óráját nézi. (A fiatal úr is az óráját nézi.) Már egy negyedóra késés... Most már csak elindulhatna az a villamos!... Ejnye, hol is tartottam a számlálásban? Ötnél vagy hatnál? Mondjuk most, hogy hét... Hét. (Csönget.)

János (bedugja a fejét): Parancs!

A fiatal úr: Figyelmeztetni akartalak, hogy nagyon ügyelj a csöngetésre. Ha csak egy pirinkónyit nyomják is a csengőt, rögtön nyiss ajtót...

János: Meglesz, uram. (Visszavonul.)

A fiatal úr: Nyolc... (Fölugrik és kölni vízzel locsolgatja a szőnyegeket.) Erről majdnem megfeledkeztem. Ez paralízis, tisztára paralízis. Még szerencse, hogy késik. A legnagyobb szerencsének mondható. Csupa füstszag volt a szoba. (Künn csöngetés hallatszik, majd selyemsuhogás.) Kilenc... Hát nem megmondtam, hogy nem jutok el tízig...

A fiatal asszony (az ajtóban állva marad): Meg ne moccanjon, vagy rögtön megyek. Ott maradjon, ahol áll.

A fiatal úr: És ön?

A fiatal asszony: Én meg itt maradok, ahol én állok. Csak meg akartam nyerni a fogadásunkat. Meg akartam mutatni, hogy el merek jönni s maga csacsi, amikor azt mondja, hogy a tisztesség gyáva, csak a becstelenség vakmerő. Holnap esedékes a három szál rózsa...

A fiatal úr: Hát jó, megnyerte a fogadást - gyakorlatilag. Megkapja a három szál rózsát. De valójában ön a vesztes. Mert csakugyan fél. Előbb körülbástyázta magát mindenféle kikötésekkel. Lekötötte a legszentebb becsületszavamat, hogy nem leszek szemtelen. Kikötötte, hogy nem teszi le a kalapját és a kabátját. Még arra is becsületszavamat kellett adnom, hogy nem beszélek szerelemről. És amikor ennyire bebiztosította magát minden veszedelem ellen, akkor ott áll a küszöbön, nekem megtiltja, hogy megmoccanjak és még csak kesztyűs kezét sem engedi megcsókolni... Hát kell-e nagyobb bizonyság reá, hogy a tisztesség gyáva?...

A fiatal asszony: Másodszor: nincs igaza. Ha félénkségről beszélni lehet asszonynál (pedig csak a férfiak közt lehetnek gyávák), akkor se a veszedelemtől fél az asszony. A veszedelmet inkább keresi. A veszedelemben gyönyörködik. Mulatsága telik benne. De az út a veszedelemhez, az félelmes. Ilyen csöndes utcán végigmenni, a kapun befordulni, egy percig künn állni, amíg ajtót nyitnak, ez a kínos idő. S ilyenkor is csak attól félünk, hogy valaki meglát. És akkor joggal tartanak rosszabbnak, mint amilyen vagyok.

A fiatal úr: És először?...

A fiatal asszony: Először pedig megmutatom, hogy nem félek magától. (Nyugodtan belép a szobába, leteszi a kalapját.) No, segítse már le ezt a kabátot!... Igy ni. És most itt vagyok. Visszavonok minden kikötést. Beszélhet maga szerelemről és ostromolhat is, amennyire akar. De nem szabad megharagudnia, ha kinevetem, ha pedig neveletlen lenne, pofon ütöm... Most pedig megcsókolhatja a kesztyűtlen kezemet és udvarolhat kedvére... Kezdjük!... Beszéljen szerelemről és hódítson meg - ha tud...

A fiatal úr: Nem így verik a cigányt, nagyságos asszonyom. Rendelés szerint csak antipirint szedek, de nem vallok szerelmet. (Hideg udvariassággal.) Asszonyom, most már önfenntartás nélkül is megnyerte a fogadást. S most már csak az volna hátra, hogy megigyuk az áldomását. Ha kegyes volna karját nyújtani, bevezetném a másik szobába, ahol szerény kis ozsonna várja önt...

A fiatal asszony (kacagva): Ezt a hangot szeretem. Gyerünk beljebb. Ugye, kapok egy pohárka pezsgőt is. (Kacér mosollyal karjába kapaszkodik.) A novellákban mindig úgy olvastam, hogy ilyenkor pezsgőt adnak az asszonyoknak...

A fiatal úr: S maga most azt hiszi, hogy én azért tettem pezsgőt a hűtőbe, mert a novellisták így szokták leírni. Pedig a novellisták tanulták mitőlünk és nem mi a novellistáktól...

A fiatal asszony: Jó, jó. Most maga előadásokat akar tartani az ötletek eredetiségéről. Igazán érdekes. De én pezsgőt akarok inni. Az ön egészségére. (Fenékig fölhajt egy pohárka pezsgőt.)

A fiatal úr: Az ön egészségére, asszonyom. (Megcsókolja a kezét, de hidegen és szertartásosan.)

A fiatal asszony (körülnéz a szobákban): Kedves barátom, egy bókkal én is tartozom magának. Nagyon szépen lakik. Igazán kedves, formás és ízléses itt minden. Határozottan meg vagyok elégedve magával.

A fiatal úr (gúnyosan): Boldoggá tesz, nagyságos asszonyom...

A fiatal asszony: Már a külső szobája is meglepett. Csupa lágy szín és puha bútor. A szőnyegei elsőrangúak. Az íróasztala megérdemelné, hogy ne csak szerelmesleveleket írjanak rajta. Kedves ötlet az is, hogy papírkosárnak egy kitömött medvét tett ide, s a mackó mintha kíváncsian belenézne folyton az írásába. Remélem, a medvét maga lőtte...

A fiatal úr: Voltam olyan bátor, nagyságos asszonyom.

A fiatal asszony: Minden mahagóni, vörösrézveréssel. Igazán szép. A képeiről azt látom, hogy festő barátai vannak. (Kacérul.) Meg szabad nézni a hálószobát is?...

A fiatal úr: Ahogy parancsolja, asszonyom. Önnek mindent szabad, nekem semmit.

A fiatal asszony: De ehhez a vállalathoz előbb erőt gyűjtök. Kérek még egy pohárka pezsgőt... (Gyorsan fölhajtja s benyit a harmadik szobába.) Ah!... Ez meglepő... Ez a puritán egyszerűség... Rézágy, rézmosdó, rézszékek... De uram, isten, mi ez? A hódító Robur szobájában: házioltár, imazsámoly?...

A fiatal úr: Csak kívülről vagyok pogány. (Erősen a szemébe néz.) Minek is jött be ide?

A fiatal asszony (megszorítja a kezét): Ne mentegetőzzék, barátom. Ezt nagyon becsülöm önben. Örülök, hogy megláttam. S ön itt imádkozni szokott?

A fiatal úr: Mindennap azzal kezdem a napot és azzal végzem.

A fiatal asszony (melegen nézi a fiatal urat): Egy percre, barátom, hagyjon magamra.

A fiatal úr: Azt nem teszem.

A fiatal asszony: Akarom. Parancsolom. Érti?

A fiatal úr: Engedelmeskedem. De egyet meg kell ígérnie. Hogy nem fog az imazsámolyomra térdelni...

A fiatal asszony: Semmit se ígérek meg. Ha én tisztelem önben a hitet, tisztelje ön is az enyémet. Menjen ki.

A fiatal úr (csöndesen kimegy).

A fiatal asszony (lassan a kis oltár elé megy és nézi a Rafael gyönyörű Madonnáját. Azután lopva az ajtó felé néz, imára kulcsolja a kezét és letérdel a zsámolyra. Ebben a pillanatban kettényílik a Rafaello-kép s alatta - a saját képét látja a fiatal asszony.)

(Szünet.)

(A fiatal asszony lassan, könnyes szemmel és kipirult arccal kimegy. A fiatal úr az ablakhoz támaszkodva áll, lehorgasztott fővel, mint egy rajtakapott bűnös.)

A fiatal úr (félénken és halkan): Haragszik?

A fiatal asszony: Nem. Nem haragszom. Boldog vagyok. Csókoljon meg.

A fiatal úr: Olga!... Olgám!...

(Egy óra múlva.)

János (bedugva a fejét az első szobába): Bejöhetek?

A fiatal úr (a díványon cigarettázik): Bejöhetsz, János. Egyedül vagyok. Most elszaladsz és hozol egy kocsit. A klubba megyek. Az ozsonnamaradékot megeheted. Estére jól fűtsél be, mert hideg van, fázom. Azután... mi is van ma? Igen, kedd... Hát csütörtökre készítsd el a házioltárt a tizenhetes képpel. Szombatra pedig visszateszed a mait. Értetted?

János: Igenis, megértettem...

A fiatal úr: Semmi megértettem. Vedd elő a naptárodat és írd bele: csütörtökre a tizenhetest, szombatra pedig a mait, a harminchármast. Megöllek, ha eltéveszted...

A költő felesége

Húsvéti dráma

SZEMÉLYEK:

A költő.
A felesége

ELSŐ JELENET

A nagy siker előtt

(Történik a költő dolgozószobájában. A költő íróasztala mellett ül, s az írásai fölé hajolva szundikál. Felesége óvatosan kinyitja az ajtót, beoson, s megáll a költő háta mögött. A költő fölneszel.)

A feleség: Úgy? Senki se merjen a házban mozogni. A gyerekek legyenek némák, a cselédek járjanak lábujjhegyen, a hitelezőket az asszony távolítsa el zaj, feltünés és emóció nélkül. A költő úr pedig ráborul az asztalra és alszik. Alszik, mint egy medve, ahelyett, hogy alkotna és gazdagítaná a hazai irodalmat.

A költő: Jó, jó. Csak edd a májamat, mert egy percre elszundítottam. De hidd el édesem, annyira fáradt vagyok, olyan kimerült, olyan erőtlen, hogy nem bírom a munkát. Aludni szeretnék folyton és pihenni.

A feleség: De nagyon sajnálod magadat, drágám. Elismerem én panasz nélkül is szívesen, hogy dolgozol, sokat dolgozol, folyton dolgozol. De hát ki nem dolgozik manapság, ha tisztességesen meg akar élni? Akárhány ember nyolc-tíz óra hosszat dolgozik naponta, más meg éjjel is dolgozik, nappal is dolgozik a nyomorult kenyérért. Mi ehhez képest az a három-négy óra, amit te szivarozva és feketekávézva az íróasztal mellett töltesz? És nem is munka az, amit te ilyenkor csinálsz, inkább mulatság és szórakozás. Testi és lelki szükséglet nektek költőknek az írás, s ezért igazán nincs okod panaszkodni.

A költő: Mégis csak kellemetlen, hogy még a saját felesége sem érti meg az írót, s még ő se tudja megbecsülni a munkáját. Hát te is azt hiszed, hogy az írás csak annyiból áll, hogy az ember leül az íróasztala mellé és szántja a fekete sorokat a fehér papirosmezőn? Ez már csak a mestersége az írásnak, s mire erre kerül a sor, már rendesen halálra kínozta és marcangolta magát az író. A kigondolás: az az agyemésztő munka. A teremtés láza emészti az erőket és sorvasztja a csontokat.

A feleség: Ne komédiázzunk egymással, édes öregem. Ezeket a nagy kiszólásokat már régen ösmerem és unom. Nem mondom, hogy nem helyes mindezt az olvasó-publikumnak beadni. Ez talán még hozzá is tartozik a mesterséghez. De engem ne akarj becsapni, a saját hites feleségedet. Én tudom nagyon jól, hogy a gondolat az író fejében úgy születik meg, hogy jóformán nem is tud felőle. A citromból ki kell facsarni a nedvet, de a magnifoliából magától serked ki a mézga, mert túlsok van benne. A magnifolia akkor is gumit izzad, amikor nem is akar. Hát ez az író.

A költő: Lárifári. Te látod legjobban, hogy nem így van. Nekem írnom kell és költenem, akár akarom, akár nem. Terminusaim vannak a lapoktól és a színházaktól, s nekem terminusokra kell kiizzadnom a gumit.

A feleség: Ugyan, ugyan! Hát persze, hogy vannak terminusaid. De azokat rendesen ki szoktad tolni. És különben se jelent semmit a terminus. Te akkor írsz, amikor akarsz. Amikor valami írnivalód akad. És akkor szállítod, amikor a terminus elkövetkezett. Egyébként ti férfiak mindig tele vagytok panasszal, akármiféle mesterségetek van. Ha nem író lettél volna, hanem bankigazgató, akkor is panaszkodnál a sok munka, a hivatalos órák, a sok zaklató látogatók ellen. Neked akkor is rossz dolgod volna, de nekem legalább jobb dolgom lenne.

A költő: Nincs belátás bennetek asszonyokban. Egy csepp igazságszeretet sincsen bennetek. Ugye, mikor a Jánoska született, a második gyermekünk, akkor kínoztál és keseregtél: „Nem akarok több gyermeket. Éppen elég ez a kettő.” De engem te nem kímélsz: Szülj és szülj, teremts és alkoss. Minden évben egy darabot, minden évben egy regényt, minden évben egy verskötetet. Nem, nem fiam. Ez nem megy így tovább. Pihenni akarok, pihenni vágyom. Különben összeroskadok.

A feleség (hozzásimul): No, no, kis öregem. Csak nem kell érzékenykedni, nem szabad elcsüggedni. Szedd össze az energiádat, hiszen bőségesen van benned. Vedd elő a férfias akaratodat. Hiszen ez a legnagyobb erősséged. Győzd le a gyengeséget, küzdj az elernyedés ellen, csak még egy hétig, vagy négy-öt napig, amíg befejezted a darabodat. És azután pihenhetsz. Babérokon pihenhetsz, a Riviérára mehetsz üdülni. Én magam foglak kergetni, hogy csak eredj el pihenni, nyugodni.

A költő (megcsókolja az asszony kezét): Mégis csak jó lélek vagy, drágám. Az én aranyos, jó feleségem. (Gyengéden kituszkolja.) S most eredj, hagyj magamra. Dolgozni akarok, lázasan dolgozni. Összeszedem minden energiámat, hogy megérdemeljem az óhajtott pihenést.

MÁSODIK JELENET

A nagy siker után

(Történik ismét a költő lakásán. A házaspár most jött haza, ő nagysága kivágott estélyruhában, a költő frakkban. A költő egy karosszékbe veti magát. A feleség lassan vetkőzni kezd. Lerakja az ékszereit, kikapcsolja a ruháját.)

A költő: Boldog vagy, édes? Meg vagy elégedve a te házi poétáddal?

A feleség (a tükör előtt rendezgeti magát): Hozzám szóltál, fiam?

A költő: Persze, hogy hozzád szóltam. Nem is szólhatnék máshoz, hiszen csak ketten vagyunk a szobában. Azt kérdeztem, hogy meg vagy-e elégedve? Azt hiszem teljes mértékben az lehetsz. A siker nagy volt és osztatlan. Ma, a tizedik előadáson még zsúfolt ház. Eddig még mindig ki volt téve a tábla. A jegyeket elővételben veszik. A publikum pompásan mulat és lelkesen tapsol. És ma este is, a tiszteletünkre adott lakoma, milyen fényes volt. Pompás társaság, lelkes ünneplés. Azt hiszem, nagyon boldog lehetsz.

A feleség: Igen. Nagyon boldog vagyok. És álmos, rettenetesen álmos.

A költő: Egy félórával ezelőtt még nem voltál álmos. Úgy kellett hazacsalni tantiéme-ígéretekkel, mint a Muci paripát csemegével. Akár reggelig is táncoltál és mulattál volna.

A feleség: És te ezt a szememre mered vetni? Te hálátlan vipera-kígyó te! Hát kiért mulatok, kiért táncolok, kiért kacérkodom boldoggal-boldogtalannal? Teérted. A te sikeredért. A te dicsőségedért. (Egy karosszékbe veti magát. El-elfulladó hangon:) De nem bírom tovább! Nem bírom tovább.

A költő (fölugrik és a feleségéhez siet): Bajod van, édes? Rosszul vagy?

A feleség: Igen, rosszul vagyok. Igen, halálos beteg vagyok.

A költő (látja, hogy semmi baja az asszonynak): Bizonyosan elrontottad a gyomrodat.

A feleség: Hacsak a te beszédedtől nem, nem tudnám, hogy mitől. Két hete jóformán nem ettem, nem ittam, nem aludtam. Folytonos izgalom, folytonos hajsza, folytonos aggódás volt az életem.

A költő: Nem értelek, édes.

A feleség: Persze, hogy nem értesz. Nem is érthetsz meg, mert neked hajókötélből vannak az idegeid. De én asszony vagyok, gyenge asszony. Engem levert, összetört, porrá zúzott ez a kínos és keserves két hét.

A költő: Kínos és keserves két hét? Hiszen két hete folytonos ünneplés, diadal és hódolat jutott ki neked.

A feleség: De milyen drágán kellett megfizetni. Hány éjszaka hánykolódtam az ágyban álmatlanul, aggódással tele, míg te úgy horkoltál, mint egy fűrészmalom. És aztán a próbák, aztán a premiére. Úgy ültem ott a páholyban, hogy nem tudtam fiú vagyok-e, vagy leány.

A költő: Persze. Nem is ülhettél másképp. Mert se fiú nem vagy, se leány.

A feleség: Értelmetlenül és bambán bámultam az emberekre. Legjobb barátainknak a köszönését nem fogadtam, teljes ismeretlenekre meg barátságosan vigyorogtam. Inkább halott voltam, mint élő.

A költő: Magam is izgatott voltam és ideges. De ez már elmúlt régen. Az efféle bajokra kitűnő flastrom a siker és diadal.

A feleség: Köszönöm a flastromot. Mindennap nagy társaságban lenni, mindennap mulatni, mindennap hajnalig pezsgőzni és táncolni és éretlen bókokat hallgatni. Most már pihenni vágyom. Pihennem kell, különben összeroskadok. Azt hiszem legokosabb lesz, ha holnap, holnapután bevásárolom a legszükségesebbeket, hozzáfogok a pakoláshoz, s a hét végén megyek Abbáziába. Nem kell aggódnod, nem leszek egyedül. Egész asszonykolónia jön le a kedvemért Pestről.

A költő: Hogy érted ezt?

A feleség: Ahogy mondom. Kimerültem, nem bírom tovább. S neked kutyakötelességed, hogy a feleséged egészségét ápold, hogy a pusztulástól megments.

A költő: De édesem, hiszen mi egészen másképp állapodtunk meg. Az volt a megegyezés, hogy a siker után én megyek pihenni és üdülni.

A feleség: Persze. Én vagyok halálosan kimerülve s te akarsz üdülni! Nem drágám, nem így verik a cigányt. Te most keresett költő vagy, ünnepelt író. A te neved most pénz, a te időd arany. Neked itthon kell maradnod, s ütnöd kell az irodalmat, amíg meleg. De énrám semmi szükség itthon. Én most csak az utadban lennék, s akadálya lennék a te lázas munkádnak.

A költő: És én asszonyokról írok, én balga. Mintha ismerném az asszonyokat, én bivalyborjú.

A feleség (lágy hangon): Tehát megegyeztünk édes, ugye? Holnapután utazom.

A költő (rezignáltan): Igen, utazol.

A feleség: Mennyire irigyellek téged, drágám, hogy ilyenekre nincs szükséged. Mégis csak ti férfiak vagytok a teremtés urai.

A kulcs, amikor kettőt fordul a zárban

Egy hosszabb és egy kurtább jelenet

SZEMÉLYEK:

Az öreg gróf
A fiatal gróf
Egy komornyik

ELSŐ JELENET

(Az öreg gróf - nem is olyan öreg, körülbelül ötven éves - a kaszinó egyik sarkában, a kályha közelében újságot olvas, hátradőlve kényelmes angol karosszékében. A szájában havanna-szivar, előtte egy pohár abszint. A fiatal gróf - nem is olyan fiatal, körülbelül harminc éves - cigarettázva közeledik feléje, aztán ő is leül, szembe, egy másik karosszékbe.)

A fiatal gróf: Zavarlak?

Az öreg gróf: Dehogy. Hiszen csak újságot olvasok.

A fiatal gróf: Éppen azért kérdezem, mert látom, hogy nagyon elmerültél az újságolvasásba. Van valami érdekes benne?

Az öreg gróf: Az újságban mindig van valami érdekes olvasni való, amikor unatkozom. S nincs benne semmi érdekes, amikor egyéb dolgok foglalnak el. Az újság a legtökéletesebb olvasmány a világon. Mindig kézbe lehet venni, s olyankor mindig találok benne valamit, amit érdemes elolvasni. De akármelyik pillanatban le is tehetem a kezemből. S akkor se hiányzik belőlem semmi... Egyébként ne beszéljünk róla. Ha letettem a kezemből, akkor az én számomra nincs többé újság. Beszéljünk másról. Játszottál?

A fiatal gróf: Játszottam.

Az öreg gróf: És már abbahagytad? Tehát vagy sokat nyertél, vagy sokat vesztettél. Én az utóbbira tippelek.

A fiatal gróf: Tévedsz. Nyertem. De nem sokat. Én ezentúl nem is fogok sokat nyerni, vagy sokat veszteni. Rendszert változtattam a játékban. Rájöttem, hogy a kártyás ember nem nyerhet, csak veszíthet. A kártyából tartják fönn a klubokat, kaszinókat, a cselédséget, a kártyagyárakat, az éhenkórászokat, a sipistákat és a szerencse lovagjait. Sok millióra menő költség ez, amelyben mindenkinek participálnia kell, aki csak kártyát vesz a kezébe. Én nem akarom a megfelelő osztalékot fizetni, mert nagyon sok jut rám. Tehát nem játszom, csak ötletszerűen. Egy-két kiruccanást csinálok, egy-két coup-t megjátszom, s aztán tovább állok. Mindig a szerint játszom, hogy milyen napom van éppen, szerencsés vagy peches. Ma például bolond napom volt, tehát háromszor egymás után tartottam a bankot. Mind a háromszor nyertem. Azután rágyújtottam egy cigarettára és kijöttem.