Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

C. J. Cooke

A Haunting in the Arctic

Harper Collins, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-196-9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, C. J. Cooke

© Hungarian translation 2024, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Mindazoknak, akik egy trauma

sokféleképpen kísértő

emlékével élnek együtt

1973

Barents-tenger, az oroszországi Murmanszktól száz tengeri mérföldre északra

A férfit hínár borította, a moszatcsomók virágfüzérekként lógtak rajta. Teljesen felöltözve, összegömbölyödve feküdt az ágya mellett, de az arca csontig le volt marcangolva, és az ajtó fáján a véres karmolásnyomok és a férfi hiányzó körmei között egyértelmű volt az összefüggés.

A parti őrség két felügyelője egymásra meredt.

Lassan körbejárták a holttestet, majd lekuporodtak mellé, hogy szemügyre vegyék, mi lett a lábával. A nadrág szakadt anyaga alatt a lábszár feldagadt és megfeketedett. A meztelen, márványos bőrű lábfej kettévált, lábkörmöknek nyomuk sem volt a megnyúlt, ellapított és a felénél furcsán összeforrott lábujjakon. Olyanok voltak, mint egy-egy groteszk halfarok.

Fogászati nyilvántartásból kiderülne, hogy a férfi dr. Diego Almeyda, huszonnyolc éves tudományos munkatárs Argentínából. Az utolsó hónapjait töltötte jégminták gyűjtésével tizenöt kollégájával együtt az Ormenen, egy vitorlával feszerelt bálnavadász gőzhajón, amelyet az 1800-as évek végén építettek, majd kutatóhajóvá alakítottak át. A kutatócsoporttal egy hete megszakadt a kapcsolat, és az Ormen a svalbardi bázisától majdnem ezer kilométer távolságra sodródott el, mígnem az orosz parti őrség az oldalához állt. A kabinban kávéscsészék az asztalon, elégett kenyérszeletek a kenyérpirítóban. Vérfoltok a padlón. Golyó ütötte lyukak a vitorlákon.

Kalózok. Talán.

De a férfi halálát nehezebb volt megmagyarázni. Az ajtó belülről volt bezárva. A férfi arcát és lábát megcsonkították. Ő volt a szellemhajó egyetlen lakója, a többi kutató holttestét nem találták meg.

Ezek, és kizárólag ezek voltak a tények.

A matrac alatt képeket találtak, amiket Almeyda rajzolt – minden bizonnyal – kapkodva, félőrült állapotban.

Mindegyik ugyanazt a jelenetet ábrázolta: egy alakot a hajó felső fedélzetén.

A rajzok egy képsorozatot adtak ki, mintha egy pörgetős füzethez készültek volna, és sorrendbe állítva összefüggő mozgássort alkottak. Valamennyi, sebtében lefirkantott vázlat egy női alakot ábrázolt, amint egyre közelebb jött a hajóroncshoz. Mindegyik rajz elfordított arccal ábrázolta, kivéve a legutolsót, amelyen az arc betöltötte az egész oldalt – egy hínárhajú, fehéren világító világtalan szemű nő hátborzongató arca.

És ezen az utolsó képen, melyet most elhamvaszt a láng, a vérfagyasztó szavak:

Már a hajón van

ELSŐ RÉSZ
A selkie feleség

Nicky

I

1901. május

Dundee, Skócia

Nicky a szülői ház ereszét arany fénnyel elárasztó reggelre ébredt. Május volt, de a kis szobában még itt maradt a tél; az öreg kandallót nem használták, mert a szénfoltok elcsúfították a lépcső szőnyegét.

Talpát a padlódeszkákhoz nyomta; a földszinti tűz melege a deszkán keresztül lassan bekúszott a csontjaiba. A György korabeli ruhásszekrény tükrös ajtajában meglátta hálóinge fehér gallérjának két szárnyát, kibontott hajának arcát keretező két sötét függönyét. Újabban ezüst szálak csillantak meg a halántékán. Mindössze huszonhét éves volt. Anyjának, Mhairinek negyvenkilenc évesen a póthaj alatt is élénkvörös maradt a haja. De az ősz hajszálakat az aggodalom virágának mondták, márpedig ő az utóbbi húsz hónapot kétfelé szakadva töltötte – testileg itt, Dundeeban, a szülői házban, mint egy gyerek, és lélekben Transvaalban, a búrokkal harcoló Allannel.

Megijedt attól, hogy nehezen tudta felidézni az álla vonalát, a tenyere érintését, az illatát. Holott a férje volt. A házasság eddig nem váltotta be a hozzá fűzött reményeit.

De persze háborúra nem számított.

Gyorsan megmosakodott a mosdónál, bekapcsolta a fűzőjét, belebújt az alsószoknyájába, és a fején átcsúsztatva felvette a ruháját. Feltűzte a haját, és két hosszú loknit, melyek a húga hajából származtak, felcsatolt közvetlenül a füle fölé. A saját haja egyenes volt, mint a piszkavas, a legforróbb vassal sem lehetett tartós loknit csavarni belőle.

Hétfő volt – a nap, amikor Allan levelei megérkeztek a Faulkner Street-i házukba. A postás rendszerint kilenckor jött, azaz majd csak két óra múlva, de Nicky az alkalmat kihasználva ott töltötte a hétfőket: kitisztította a szőnyegeket, és kiszellőztette a szobákat. Anyja ötlete volt, hogy költözzön vissza a szüleihez, amíg Allan távol volt – egy nőnek, akár férjezett, akár nem, illetlenség egyedül élni –, ő azonban önmaga számára is meglepő módon felháborodott ezen. A háború nem illetlenség? Na ugye. Nem mintha bármi kifogása lett volna a gyerekkori otthona ellen – a Tay fölött büszkén magasodó Larkbrae az egyik legszebb ház volt Dundeeban –, mégis úgy érezte, hogy visszament az időben, a régi életébe.

A levélen kívül főleg azért ment oda, hogy érezze a férjes asszonyként sajátjának tudott otthon ölelését és minden ígéretét: a jövőt Allannel.

– Na most elkaptalak! – hallatszott lentről egy hang.

A lépcsőn leszaladva apját látta, amint nyitott inge és mellénye alól kilátszó alsótrikóval előrehajol. Szavait a két tenyerébe fogott valaminek címezve előrenyújtotta izmos karjait. A keze csupa korom volt. Megérezve Nicky jelenlétét felpillantott, és intett az állával:

– Nyisd ki az ajtót!

Nicky megfordult, és kinyitotta a külső ajtószárnyat, majd figyelte, ahogy apja óvatosan elaraszol mellette, miközben két apró szárnyvég kikandikál összezárt tenyere résein. Elkapott egy madarat, amely könyékig kormos karjából és mellényéből ítélve leeshetett a kéményből.

– Nyugalom – mondta az apja, és karját kinyújtva kilépett a verandára. Amikor a felül lévő kezét felemelte, láthatóvá vált a tenyerében kuporgó veréb, amely a következő másodpercben kilőtt a fák felé.

Apja a madár után nézve párszor összeütögette a tenyerét. Nicky kicsit félve fürkészte az arcát. George Abney nem az az ember volt, aki különösebben törődött volna kis dolgokkal, az meg végképp nem volt jellemző rá, hogy kimentsen egy apró teremtményt, amely leesett a tűzrostélyra. Most úgy nézett ki, mint aki nem aludt az éjjel, még a tegnapi ing és mellény volt rajta, a szeme alatt sötét karikák látszottak, és ősz haja kétoldalt szokatlanul zilált volt.

– Jól vagy, apa? – kérdezte.

Apja fakó színű szemét az előtte elterülő kertre szegezve egyre a madarat kutatva válaszolta:

– Igen. Azt hiszem. Azt hiszem, jól. – Hirtelen Nickyhez fordult. – Van időd egy szóra?

Nicky felvonta a szemöldökét; már biztos volt benne, hogy valami nincs rendben. Apja sohasem kért tőle ilyesmit, sohasem akart beszélni vele. Anyja szerint ők ketten túlságosan hasonlóak voltak. Önfejűek és haragtartók.

– Valami baj van? – kérdezte, miközben lassan lépdelt apja után a folyosó túlsó végében lévő irodája felé. Ő nem válaszolt, de Nicky észrevette, hogy úgy megy, mintha a gondjaival birkózva töltött éjszaka után amúgy is fáradtan egy láthatatlan követ cipelne a hátán. Az apja, aki sohasem aggódott, soha nem küzdött semmiért. George-é volt Skócia egyik legrégebbi és legsikeresebb bálnavadász társasága, és hogy működjön, magabiztosnak, erőszakosnak és olykor kegyetlennek kellett lennie. A bálnavadászat kockázatos volt, de nélkülözhetetlen, mert bálnazsír híján az utcák és a gyárak sötétben maradtak volna.

Noha George sohasem merészkedett ki a tengerre, őt is utolérték a viharok: három hajóját és velük együtt az összes nyereségét vesztette el ugyanennyi év leforgása alatt. Az újságok élvezettel adtak helyt az Abney és Fiai Bálnahalász Társaság pénzügyeit illető találgatásoknak, nem mulasztva el utalni arra, hogy George egyetlen megmaradt hajója, az Ormen legénysége a körülményeik miatti tiltakozásul beszüntette a munkát.

George diófa lambériával és könyvespolcokkal bélelt irodájában az elmúlt éjszaka után még nem húzták el a nehéz függönyöket. Az íróasztalán álló lámpa borostyánsárga fényt vetett az arcára, és amikor becsukta az ajtót, Nicky látta, hogy apja zaklatott, és a homlokán mélyebbre vésődik egy ránc.

– Bocsánatot szeretnék kérni – mondta az apja, és az íróasztalához lépett.

– Miért?

– Néhány napja csináltam valamit, amit mélységesen sajnálok – felelte George, és lepillantott valamire az asztalán. Egy levélre. – De ma helyre fogom hozni.

Nicky a homlokát ráncolva gondolkozott, nem maradt-e le egy beszélgetésről.

– Mit akarsz helyrehozni?

Apja kihúzta az íróasztala mögött álló széket, és úgy ereszkedett le rá, mintha a benne lévő keménység szilánkokra tört volna. Hívnia kéne Catet, a húgát, vagy az anyját? Csak nem kapott szívrohamot? A kanapé melletti asztalon meglátott egy pohár vizet; odavitte neki, és idegesen figyelte, ahogy apja remegő kézzel a szájához emeli. Akkor odahúzott egy másik széket, és leült.

– Papa?

Nem tudta, mi egyebet mondjon. Képtelen volt rászánni magát, hogy megérintse az apját. Évek óta nem értek egymáshoz. Tudta, hogy apja szereti őt azzal a mélyben rejtőző, ki nem mutatott szeretettel, ahogy a családjuk volt képes az egymás iránti szeretetre, és hirtelen megrendült a gondolattól, hogy meghalhat.

– A cég tönkremegy – mondta az apja, zsebkendőjével a száját nyomogatva. – Anyádnak nem szóltam róla. Te se mondd meg neki!

A szavak kövekként hullottak Nicky elé. A cég? Csak nem a családi vállalkozásra gondol?

– Senkinek nem mondom el – felelte döbbenten a felismeréstől, hogy ő értesült elsőként a szörnyű hírről. Apja még az anyjának sem mondta meg. Persze hogy nem. Tönkremenne bele, ha igaz lenne.

– Lehet, hogy el kell adnunk ezt a házat – folytatta az apja, ujjhegyeivel papírokat tologatva át az asztalon, mint egy harci stratégiáját előterjesztő tábornok. – Írtam Jim bácsinak.

– Mi okból?

– Hogy megtudjam, segítene-e Torontóba költöznünk.

– Torontóba?

Nicky gyanította, hogy a cég nehéz helyzetben van, különösen azok után, hogy a legutóbbi hajó elsüllyedt az Északi-sarkon. Sokan mondták, hogy Dundee Aberdeen sorsára fog jutni, mivel a bálnavadászat már nem nyereséges. Az elvesztett hajókat nem pótolták.

De ez valami más volt. Az apja nem szokott pánikba esni. Ő sohasem félt.

– Óvatosnak kell lenned – mondta az apja, rekedten beleköhögve a markába. – Mindent helyre fogok hozni. De téged arra kérlek, hogy egy darabig ne mutatkozz.

Nicky körül megfordult a világ. Kik előtt ne mutatkozzon? A cég tönkremenetele miért sodorná őt veszélybe?

– Papa – mondta ismét, és ezúttal megérintette apja karját. – Mi az a minden? És én miért ne mutatkozzam?

Apja ellágyuló tekintettel, hosszan nézett rá.

– Amikor gyerek voltál, sokat énekeltél. Gyönyörű hangod volt. Te voltál az én kis énekesmadaram. Miért hagytad abba?

Nicky apja arcát kutatta, s közben egymást kergették a gondolatai.

– Olyan szép hangod volt – suttogta az apja, és Nicky a keze érintését érezte az arcán. Nem ért hozzá, amikor Morag meghalt. Még a sírnál sem, amikor ő térdre rogyott.

Apja elfordult, intett a kezével, és a hangja újra keményen szólt:

– Most menj! Később még beszélünk.

Nicky megrémült. A helyzet annyira szokatlan volt, hogy összeszorult a torka.

– Mit kell helyrehoznod? – kérdezte, miközben apja az ablakhoz ment, és széthúzta a függönyöket. A fény lándzsája átdöfte a szobát.

– Menj! – ismételte meg, és Nicky tudta, ennél többet nem fog mondani.

Odakint meglátott egy madarat az öreg fűzfa földig érő ágai egyikén. Egy veréb, gondolta, kormos szárnyait látva.

II

A szülei Douglas Terrace-on lévő házától öt mérföld villamosozás után még kellett egy húsz perces jó tempójú gyaloglás a férjével közös Faulkner Street-i otthonukhoz. A Tay folyó melletti útra tért rá, hogy hallja a partnak verődő hullámok csapkodását és a sirályok kiáltozását. A városnak ebbe a nyugodt részébe nem hallatszott el a forgalom vagy a gyárak zaja, sem a Dundee szívében egymásba olvadó különböző kiejtésű beszélgetések kakofóniája. Oroszok, amerikaiak, hinduk, lengyelek – Dundee mára világvárossá lett, a jutakereskedelem fellendülése nyomán „Juteopolisznak” becézték. Ez sokaknak jelentett jót – a hatvan jutamalom ötvenezer embernek adott munkát. Lassanként múlóban volt a nemzedékeket sújtó szegénység.

Egyre az apjával történt különös találkozása járt az eszében. Emlékezete szövetéből megpróbálta kiszálazni apja szavait, mintha a fülében visszacsengve felfednék titkos értelmüket.

Arra kérlek, hogy egy darabig ne mutatkozz.

Ennek nem volt semmi értelme. Még ha megszűnne is a vállalat – ami katasztrofális lenne –, nem lát okot arra, hogy ő miért kerülne attól veszélybe. És hogy az apja miért vele osztotta meg elsőként, az anyját vagy a bátyját is megelőzve ezt a hírt… Lehet, hogy valami alattomosabb dolog húzódik meg a háttérben. Apja elméje megbomlott. Igen, erről lehet szó. George Abney sohasem kért bocsánatot. Tagadott, kártalanított vagy bosszút állt. De bocsánatot nem kért.

A villamosmegálló felé tartva átvágott a Dawson Parkon. Tíz perc múlva már a Dalgleish Roadon haladó villamos felső szintjén ülve csodálta a tengerre néző kilátást. A szombatokra gondolt, amikor Allannel bevillamosoztak a városba, mindig fent, mint most ő, magasan az utcákon zajló forgalom felett ülve. A járművön sokszor annyian utaztak, hogy nem találtak helyet egymás mellett. Most üres volt az előtte lévő ülés, odaképzelte hát Allant, amint hátranyújtja a kezét, hogy megfogja az övét.

Hogy tudassa vele, itt van ő is.

A belváros sűrű füstjén és fülsiketítő lármáján túl mindenütt érezni lehetett a juta földes szagát. Anyja gyűlölte, nem is volt hajlandó bejönni a városba, amikor a bálnavadászhajók vitorlát bontva elindultak Grönland felé. Tömegek zsúfolódtak össze a rakpart mentén; az emberek integettek, és narancsot dobáltak fel a fedélzetre, hogy szerencsét hozzon. Mindenki tudta, hogy a matrózok többsége az induláskor hullarészeg, és nem azért, mintha úgy örülnének, hogy elmennek – lesznek köztük, akik nem fognak visszatérni, és ezt ők is tudták. A bálnavadász utak többségét betegség, vízbe fulladás és éhezés kísérte. A hajózás ma sem volt kevésbé kockázatos, amikor duplatörzsű és gőzzel hajtott hajók járták a tengereket.

Izgalom ma is akadt bőven.

Aznap, amikor az egyik hajója, az Ormen visszatért Grönlandról, együtt volt apjával. Megszokott dolog volt, hogy a hajók rozmárokat, pingvineket, sarki rókákat hoztak magukkal, de ezúttal jegesmedvékkel tértek haza – még élőkkel. Az egyik jegesmedvének sikerült elszabadulnia, és mennydörgő ordítással járta a dokkokat. Nicky még nem látott ekkora felfordulást. Az emberek szétszóródtak, mint a pitypang feje, ha ráfújnak. Néhány hajótulajdonos úgy, ahogy volt, szmokingban beugrott a Tayba, a víz tetején fekete pontokként hányódtak a fekete kalapok. Apja behúzta egy mellékutcába, de az utolsó pillanatban Nicky hátrafordult – és a tekintete találkozott a medvéével.

Sokkal nagyobb volt, mint amilyennek el tudta volna képzelni, nagyobb, mint az oroszlán, amit a cirkuszban látott. A bundája mint a habosra felvert vaj, a szeme mint az izzó parázs. De igazán a mancsa ijesztette meg – a tányér nagyságú mancs a befelé hajló fekete karmokkal, melyek egy suhintással ki tudnák ontani a belét. Életében először szembesült a saját halála realitásával. Megdermedt a kígyózva közeledő Semmi látványától. Ez az ösztön érvénytelenített minden valaha hallott vasárnapi iskolai tanítást és bibliamagyarázatot.

Aznap éjjel és utána még sok éjjelen ébren feküdt az ágyában, és körmeit a karjába vájva nyugtatgatta magát, hogy még életben van.

A Faulkner Street a maga keskeny sorházaival – mint a szardíniák, jegyezte meg anyja fintorogva – a belváros keleti oldalán volt, ahonnan Allan gyalog is eljárhatott a munkahelyére. A Camperdown Malomban dolgozott tisztviselőként. Utálta a munkáját, csak kötelességből végezte. Profi labdarúgó szeretett volna lenni, egy vitrine tele volt a fiatalkorában szerzett kupáival, de egy mentőbaleset után lesántult, és ez meghiúsította az álmait.

Amikor hazaért, a keskeny folyosón megállva behunyta a szemét, és beszívta a lakás emlékeket hordozó illatát. Amikor az esküvőjük utáni estén megérkeztek ide, a háztetőn vastagon megült a hó, és az egész házban dermesztő hideg volt. Az emeleti hálószobában a takaró alatt szeretkeztek. Az ágy fakerete folyton a falnak verődött, és egy idő után a fal túloldaláról átdörömbölt Mrs. McGregor, hogy maradjanak csendben. Azután hallgatta, ahogy Allan meztelenül és részegen Chopint játszik a kandalló mellett álló öreg pianínón.

Felnyalábolta a lábtörlőről a halom levelet, gyorsan átpörgette, aztán még egyszer, hogy biztos legyen. Számlák, egy üdvözlőlap Millytől, a barátnőjétől, aki nevelőnőként dolgozott Londonban. Allantől semmi.

A szájára szorította az öklét, hogy ne sírjon. Ez még nem jelent semmi rosszat, nem. Sok hétfő múlt el anélkül, hogy új levelet olvashatott volna, amivel ledörzsölhetné a szívére nap nap után rádermedő aggodalmat. Talán máshová vezényelték a századát, vagy fennakadások vannak Transvaal postaszolgálatában. Ez még nem jelenti azt, hogy meghalt.

Nem sokkal múlt kilenc óra, porszemek táncoltak a reggeli napfényben. Végigjáratta a tekintetét a kiugró ablakfülkében álló vörös bársony karszékeken, az embernél is súlyosabb bronzbarna Axminster szőnyegen, amit csörlővel kellett felemelni a kertben, hogy kitisztíthassa. Tudta, hogy a meleg, száraz nap tökéletesen alkalmas rá, mégis úgy érezte, mintha egy súly nehezedne rá.

Elindult a lépcsőn fel, a ház utcafrontján lévő néma hálószobába, melynek ablakai a szemben lévő sorházakra néztek. Megigazította a bevetett ágyat, majd a sürgető késztetésnek engedve kinyitotta a tölgyfa szekrényt. Ott lógtak szép sorban Allan ingei, üres ingujjakkal. És egyetlen kék ruha, feleolyan hosszú, mint az ing.

Dominique

I

2023. december

Skúmaskot, Izland

Eltévedtem.

Előveszem az elemlámpámat, és rávilágítok a földből kiemelkedő körülbelül tíz méter magas hegyes bazalttoronyra. Ez ugyanaz, ami mellett egyszer már elmentem? Nem tudom. Az a helyzet, hogy tömegével vannak itt ugyanilyen hegyes csúcsok, mivel Izland szinte teljes egészében vulkáni kőzetből áll. Mérföldekkel korábban megszűnt az internetkapcsolatom, így az általam rajzolt térképre kell hagyatkoznom.

Körbeforgok, elemlámpám fénye visszaverődik a tenger felől gomolygó sűrű köd faláról. Olyan az egész, mintha ködbe burkolóznék, semmi sem látszik a körülöttem lévő tájból. Az órám szerint két perccel múlt éjfél. Le kellene táboroznom, hogy új erőre kapjak. Sírás fojtogatja a torkomat. Teljesen irányt tévesztettem. Idekint nincs térerő, nincs internet. Órákra vagyok a civilizációtól. Idekint nincs más, mint lávamezők és kőszirtek, a magasba meredő, az éjszakai égboltot kitakaró sziklák.

Összeszedem magam, vánszorgok tovább előre, bele a ködbe. Küzdök a vággyal, hogy letérdelve itt helyben elaludjak. Talán nem kellene ilyen makacsnak lennem, dönthetnék úgy, hogy vége a napnak, lefekszem.

Nem, megyek tovább. Csak még egy fél órát, aztán megállok.

Skúmaskot, egy Izland északi csücskén, az északi sarkkörtől huszonöt mérföldre lévő hajdani cápahalászfalu felé tartok. Több mint negyven éve senki sem lakja, az öreg iskola, a kis templom és valamennyi egykori halászkunyhó és gyepház üresen áll. Célom az Ormen, az 1973 óta itt megfeneklett hajóroncs felderítése. Dühös leszek, ha reggel arra ébredek, hogy mindvégig a hajó mellett bolyongtam.

Az évnek ebben az időszakában egyáltalán nem tanácsos messze északra utazni, és végképp nem okos dolog ilyen távoli helyen túrázni. Az időjárás kegyetlen, olyan vad szelek fújnak, hogy letépik a vállamról a kabátot, jég borítja a köveket és a sziklákat. De az idő döntő fontosságú – az izlandi kormány úgy ítélte meg, hogy a roncs veszélyt jelent a vadvilágra, ezért az Orment négy hét múlva kivontatják a tengerre, és hagyják elsüllyedni. Valami mesterséges zátony létesítéséről beszélnek, amely megvédi a helyi vadvilágot a hajóból esetleg kiszivárgó vegyi anyagoktól.

Az Ormen nem tartozik a tipikus hajóroncsok közé – apálykor a parton, dagálykor a vízben van. És a múltba, egészen a tizenkilencedik századig visszanyúló története van. Kezdetben bálnavadászhajó volt, Dundeeban építették, és nyaranta kimentek vele Grönlandra, ahonnan bálnazsírral megrakodva tért vissza. Később kutatóhajóvá alakították át tudósok számára, akik tengerjeget gyűjtöttek Svalbardnál.

Számtalan felfedezőnek kellene kimenni, hogy körülnézzen a roncson, mielőtt elsüllyed, ám az Ormen ebben a vonatkozásban sem mondható tipikusnak. Borzasztóan messze van, Izland északi sarkkört érintő legeslegtávolabbi csücskéről lóg le. Nincs ott más, mint hó, vulkánok, és néha egy-egy jegesmedve, amelyik áttévedt Grönlandról a befagyott tengeren.

Itt vagyok kint a semmi közepén, mert dokumentálni akarom a roncsot, mielőtt megsemmisítik. Fel akarom támasztani hamvaiból a csajt, esélyt adni neki egy második életre, mielőtt gyufaszálakká tördelnék.

De először meg kell találnom. És ez nehezebb, mint gondoltam.

Izland olyan, mint egy science fiction film díszlete: felhők koronázta fűrészfogas hegyek, olvadó gleccserek a völgyekben, melegforrásokból szendergő óriások lélegzeteként itt-ott felszálló gőzpamacsok. Most, amikor sötét van, és az időjárás kíméletlenné vált, kicsit azt érzem, mintha az óriás ébredezne, a föld elmozdulna a lábam alatt, és a partvonal eltűnne a köd mögött. Itt, a messzi északon nincsenek utak, sem ösvények, csak alattomosan egyenetlen lávamezők, főleg most, hogy nem látom, merre megyek. Azt hittem, ha mindig az óceánon tartom a szemem, végül megérkezem Skúmaskotba.

A jégeső eláll, a telő hold fénylik, mint egy frissen vert pénzérme. Mély völgyben járok, kétoldalt hófedte hegyek magasodnak fölém. Pár perc múlva egy hasadékon át megpillantom az óceánt, melyet a holdfény kikalapált fémlemezzé változtatott. A jégpáncélba bújt köveken óvatosan lépdelve, majd egy mennydörgő robajjal lezúduló vízesés alatt megindulok a szurdok és azon túl a part felé.

A vízesés jeges párája hullámzó ködfüggönnyé áll össze, de tartanom kell az irányt, és most először, amióta elindultam, homokra lépek. Izgalmas pillanat. Amikor balra fordulok, mintha egy nyílást látnék. Egy öböl.

Skúmaskot.

Futásnak eredek, hunyorogva fürkészem a homályt. Egy háztető rajzolódik ki előttem. Aztán egy másik. Egy házsor, de nincsenek fények. Heves szívdobogás jön rám. Csak nehogy tévedjek! Elhagyott épületek, különös házak mellett haladok el valahol a semmi közepén. Örökké üresek. Ha ez tényleg Skúmaskot, akkor az Ormennek közvetlenül az öböl bejárata melletti sziklaorom mögött kell lennie.

Már izomlázam van a rengeteg gyaloglástól, de felkapaszkodom az árapály útjába eső sziklákon, és akkor meglátom.

Ó, istenem! Ott van. Az Ormen.

Ledobom a hátizsákomat, és támolyogva elindulok a sziklameredély oldalán le a partra, a roncs felé. Sírok, hangos, fuldokló zokogás szakad fel belőlem a megkönnyebbüléstől, hogy végre itt vagyok. Sokkal nagyobb és sokkal méltóságteljesebb, mint amilyennek elképzeltem. A legtöbb elhagyott építmény szánalmasan siralmas és szomorú látvány, az Ormen azonban érintetlen, félig a víz felszínén lebeg, a sziklás vulkáni kőzet úgy fogja az orrát, mintha az emberkéz és a természet alkotta képződmények egymásba olvadnának. Az Ormen vitorláshajó volt, ami azt jelentette, hogy három árbócán felvont vitorlázattal járta a tengert, ám az árbócok már régen eltörtek. A kötélzet maradványai még megvoltak, és három magasba nyúló villafog mutatta, hol voltak az árbócok. Szent ég, egy igazi istennő!

Dagály van, gyorsan visszavonulót fújok a partnak csapódó toronymagas hullám elől. Izland híres az alattomos hullámokról, amelyek egyszer csak előugranak a viszonylag biztonságos árapályból, lecsapnak a parton gyanútlanul sétálóra, kihúzzák magukkal messze a tengerre, ahol az erős áramlatok lehetetlenné teszik, hogy az ember kiússzon a partra. Egyik első dolgom lesz, hogy föltérképezzem a dagály érkezésének idejét, és kövekkel kijelöljek egy határvonalat.

Még ott van egy létra az eredeti helyén, amit talán más kutatók tettek oda, hogy könnyen fel lehessen menni a fedélzetre. Elemlámpám fénysugarával végigpásztázom a hajópalánkot. Gondosan megvizsgálom a létrát, látok-e rajta szögesdrótot vagy behatolást tiltó feliratot. Volt már, hogy fennakadtam ilyenen.

A létra tetejére érve megragadom a hajótesthez rögzítő csavarokat, és átlendítem az egyik lábam. A fedélzet padlója csúszik a jégtől és mindenféle törmeléktől, emiatt csoszogva indulok el, közben megállok, hogy felnézzek az előttem magasodó főárbócra. A régi időkben több mint harminc méter magas lehetett, a csúcsán árbóckosárral. Tíz-tizenöt méter magasan vitorlafeszítő kötél és árbócsudár-kampók csillognak a holdfényben, mintha kínzóeszközök volnának.

Valószerűtlennek érzem, amikor a fedélzetre lépek – mintha egy másik világba lépnék. Megcsináltam. Itt vagyok.

II

Rövid időre megállok a fedélzeten. Olyan érzés fog el, mintha az Ormen élne, mintha várt volna engem. A hajam az arcomat csapkodja a szélben, és most valahogy nem számít, mennyi időt töltöttem a hajó keresésével. Pár perce még ki voltam merülve, de most tele vagyok energiával, és kalapál a szívem az izgalomtól.

Mély lélegzetet veszek, és körülpillantva számba veszem a hajó minden részletét. Úgy tűnik, az Ormen önálló életet él, deszkapalánkjai a hullámok mozgásával együtt nyikorognak, nyögnek és sóhajtoznak. Az árbóckötélzeten átsüvítő szél kísérteties melódiává áll össze, s a dallam végigvisszhangzik a kietlen vidéken. Nem is tudom, mióta éreztem valami különös vonzást a hajó felé, mintha hívna magához, mintha szólongatna, hogy menjek, és kutassam ki, tárjam fel a titkait. Most itt vagyok, és megszűnt a nyugtalanságom. Alig várom, hogy elkezdhessem adatokkal alátámasztva ismertetni a történetét.

Előveszem a fényképezőgépemet, és sorra készítem a képeket a hajó minden apró részletéről. Áthatolhatatlanul sűrű a sötétség, a fedélzetet belepte a hó, de kilátszanak alóla vacak műanyagdarabok, horgászfelszerelés. Bekapcsolom a vakut, hogy rögzítsem a képüket. Lefotózok egy régi olajkannát, egy tekercs rozsdás láncot és egy rozoga árbóckosarat, amely a sérült fővitorlán billeg vészesen. Kíváncsi lennék, hányan kockáztatták az életüket azzal, hogy felmásztak ebbe az árbóckosárba. Az Ormennek látnia kellett valamennyiüket.

A hajótestnek támasztott létrával szemben egy hosszú bódét látok, ami eredetileg nyilván nem volt a hajó része. Az 1960-as években építették a kutatócsoport részére. Úgy néz ki, mintha egy lakókocsit ejtettek volna le a felső fedélzetre. A késemmel lefeszítem a deszkát, amelyet rászögeztek az ajtajára.

Odabent rémes bűz csap az orromba – egy nyilvános illemhely szagával vegyes növényi eredetű bűz. A lámpám fénye egy felfordított dekoritlapos asztalt, ripityára tört székeket, a padlón döglött molylepkékként nyitva heverő keménytáblás könyveket világít meg.

Óvatosan lépdelek át a romokon, lassan mozgatva a fénysugarat a padlón, keresve a korhadt deszkákat és a csapdákat. Ilyen helyeken mindig felállítanak csapdákat – rugós szerkezetet, amely le tudja szakítani egy felnőtt férfi lábát, függőlegesen álló szögekkel kivert deszkapallót, nyak magasságban kifeszített vékony dróthuzalt. A méreg és az azbeszt a legalattomosabb és legelterjedtebb módszer.

Úgy látom, a padló rendben van, hálistennek csapda sincs – rendszerint ha egyet találunk, akkor számítani kell rá, hogy olyan helyeken, ahol az ember nem is gondolná, több is van elrejtve, amiket sok időbe telik megkeresni és ártalmatlanítani.

A bódé legtöbb ablaka ki van törve, de erre találok magyarázatot. A plexi kiváló hőszigetelő, kívül tartja a legyeket és a dögevőket, ezért az én hátizsákomban is vannak plexilapok. A házikó körülbelül négyszer három méter, és meglep, hogy szerkezetileg szilárd. Nyilvánvaló, hogy már eddig is sok kutató járt itt. Van pár szőnyeg a padlón, egy étkezőasztal, kötéllel egymáshoz rögzített rekeszekből épített és párnákkal ülőhellyé varázsolt kanapé.

Az elemlámpám fénye egy csapóajtóra esik nagyjából a szoba közepén. Átdugom az ujjaimat a fémfogantyún, és próbaképpen óvatosan felfelé húzom. Az ajtó be van szorulva, de valahányszor rántok rajta egyet, érzem, hogy kicsit enged. Letérdelek, hogy jobb fogást találjak rajta, és a résen át levilágítok. Nem akarom kinyitni, nehogy telibe találjon valami mérgező gáz. Nem elképzelhetetlen.

Lassan-lassan felemelkedik. Bevilágítok az alatta lévő sötétségbe, érzem a hideg légáramot és a nyomában felszálló áporodott ásványos szagot, és látom a lenti fedélzetre levezető fekete lépcsősort. A fokok széleibe kapaszkodva, hátrálva megyek le a mohos lépcsőkön. Az alsó fedélzet egy hosszú folyosó a kabinokba vezető ajtókkal. Ennek a szintnek a nagy részét eredetileg a bálnazsír tárolására használták. Ez egészen elképesztő! Az egész fedélzet nagyon szilárdnak tűnik – mint egy izmos test –, de nem árt az óvatosság: a padló bármelyik pillanatban beszakadhat.

A falhoz lapulva haladok el régi elektromos szekrények és feldőlt bútorok mellett; már nagyon szeretném látni, mi van az ajtók mögött.

Tizenegy szobát és hat faliszekrényt számolok össze, ezek többsége dugig van törmelékkel. Öt kis kabinban fém emeletes ágyak vannak, és az elemlámpám fényénél személyes holmikat is látok. Többek között – feltehetőleg az 1970-es évekből épségben megmaradt – egy Adidas cipőt, egy penésztől felpuhult keménytáblás könyvet. Úgy sejtem, ezek voltak a tudományos kutatók hálókabinjai. Más, felfedezőkre utaló jelek is vannak. Egyedül az ötödik kabinnak van hajóablaka, de azt valamiért letakarták farost lemezekkel, amiket a falhoz ragasztottak. Lehet, hogy kitört az ablak, és valaki így akarta leszigetelni.

Visszamegyek az alsó fedélzet koromsötét folyosójára, és lassan körbefordulva végigjáratom az elemlámpám fényét a mennyezeten, majd a falakon. Látszólag érintetlen minden, csak pókhálós és koszos, amin nincs mit csodálni. Meglep, hogy a hajó farának csapódó hullámok keltette enyhe mozgás ellenére milyen vízszintes a padló. Az Ormen már több mint négy évtizede vesztegel itt, emlékeztetem magam, nem valószínű hát, hogy most fog elszabadulni. Lehet, de nem valószínű.

Az alsó fedélzet másik végében is van egy ajtó, a lámpám fénye egy rozsdás kilincsgombról verődik vissza.

Ahogy közeledem felé, a fény megvilágítja a részleteket az ajtó fájában, a díszes párkányzatot és a kilincsgomb vájatait. Megfogom, és elfordítom a kilincset, de az ajtó nem mozdul. Szorosan zárva marad. Talán bedagadt a nedvességtől – van ilyen.

A következő, kisebb ajtónál próbálkozom, ami egy lépcsőfokkal lejjebb, egy sarokban van, és egy szekrényhez vezet. De amikor megfogom a kilincset, minden elnémul. Mintha elfordítottam volna egy kapcsolót – elhallgat, teljesen megszűnik a tenger morajlása, a szél süvítése odakint, nem hallatszik más, csak a saját lélegzésem.

Lekapom a kezem a kilincsről. Aztán újra megmarkolom, és megint ez történik – minden hang eltűnik körülöttem, mintha légüres térbe kerültem volna. Kalapál a szívem. Hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzek arra, hogy kést döfjek magamba.

Elengedem a kilincset, hátralépek egyet, majd még egyet, zihálva szegezem a tekintetemet a kilincsre. Mi az ördög volt ez?

A lámpám kialszik, ott állok a vaksötétben. Odakint a tenger vadul korbácsolja a hajó farát, a szél sikoltva zúdul be a kabin kitört ablakán. A rémülettől minden idegszálam megfeszül. Ki kell jutnom innen, és odakint kell tábort vernem. Majd visszajövök reggel, ha világos lesz.

III

A gyaloglástól teljesen kimerültem, mégsem tudok elaludni. Egyfolytában motoszkál, kaparász valami hátul az agyamban, mint amikor egy cica kaparja az ajtót, hogy engedjék be. Eszembe jut, milyen érzés volt, amikor megfogtam a kilincsgombot, és abban a pillanatban minden elnémult. Vagy amikor hirtelen erőt vett rajtam a vágy, hogy felkapjak egy kést, és megvágjam magam.

Megszólal egy hang a fejemben. Rossz ember vagy, Dom. Szörnyű dolgokat tettél. Büntetést érdemelsz.

Úgy szorítom a kezemet a fülemre, hogy már fáj, és addig ütöm, amíg elhallgat a hang.

Már félálomban vagyok, amikor zajt hallok odakintről – valaki énekel. Egy nő. Szöveg nélkül, csak zümmögve.

Ugyanazt az öt hangot ismételve.

Nem hangosan, de tisztán, mintha a szél hozná ide, egyenesen a fülembe.

Mozdulatlanul fekszem, hallgatom, biztos vagyok benne, hogy álmodom. Az ének felerősödik, annyira, hogy odanyúlok, felhúzom a sátor cipzárját, és kimászok a fagyos pusztaságba. A vad szél el akarja ragadni a sapkámat, két kézzel kell fognom, miközben végignézek a parton, majd a mögötte lévő sziklákon. Nőt nem látok, és az ének is elhallgatott.

Visszamászok a sátorba, lerángatom a cipzárat. Épp le akarom rögzíteni, amikor egy újabb hang hullámzik át a sátram falán. Ezúttal nem ének – valami dobolás. Egyre hangosabb, mintha lábak dobognának a homokon. Ember- vagy állatsereg rohan felém egyre közelebb és közelebb.

A szívem a torkomban dobog.

Fülsiketítő a zaj. Már másznék ki a sátorból, hogy elrohanjak, amikor nyihogást hallok.

Lovak.

Mire másodszor is kijutok a sátorból, a lovak már messze vágtatnak, és elnyeli őket a sötétség.