Borítószöveg

„Kinek ne jutott volna eszébe életében legalább egyszer, hogy a legszívesebben megölne valakit?” Alfred Hitchcock

Elmulasztott lehetőségek és talán még beteljesülő remények.

Mathias Taillefer egy kórházi szobában tér magához. Ágya mellett ismeretlen fiatal csellista. Louise Collange önkéntesként zenél a gyógyulóknak.

Amikor megtudja, hogy Mathias rendőr, különös megbízással áll elő. A férfi először húzódozik, de lassanként felkelti érdeklődését az ügy, és egymást követik a bonyodalmak.

Így kezdődik a nyomozás, amelynek szálai leginkább befelé vezetnek, tétje pedig a megálmodott élet, a másik szívében és a világban betöltött biztos hely megtalálása.

Guillaume Musso regényről regényre különleges kapcsolatot alakít ki olvasóival. Az 1974-ben Antibes-ban született szerző diákévei alatt kezdett írni. A közönség először 2004-ben, az És azután... megjelenésekor találkozhatott vele. Majd egymást érték a regények. Mára ő a legnagyobb példányszámban eladott kortárs francia író, aki tizenkét éve megszakítás nélkül vezeti a francia sikerlistát, és népszerűsége a világ minden táján töretlen. 2021-ben elnyerte a thriller és noir műfajában teljes életműért járó Raymond Chandler-díjat.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Guillaume Musso: Angélique

Calmann-Lévy, 2022, Párizs

Copyright © Calmann-Lévy, 2022

All rights reserved.

Hungarian translation © 2023 Molnár Zsófia

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Illusztráció © Matthieu Forichon

Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978-963-355-998-7

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

A szöveget gondozta Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nathannak és Florának

A személyiségünknek az az örök elégedetlen része érdekel, amelyik arra ácsingózik, hogy bárcsak más lehetne, nem feltétlenül jobb, csak másmilyen.

PATRICIA HIGHSMITH

Egy olyan stílust keresgélek, ami nem egyszerűen semleges, hanem az adott pillanatban pontosan tükrözi a szereplőm gondolatait.

A stílusnak folyamatosan haladnia kell az eseményekkel, együtt kell változnia a hősöm gondolkodásmódjával.

GEORGES SIMENON

I
Louise Collange

1
A csellista lány

Minden találkozásunk súrlódás…

GUSTAVE FLAUBERT

1.

Párizs, Pompidou Kórház

December 27., hétfő

Az égbolton gomolygó felhőkön áttör a fény. Ez a kép kúszott be a fejébe. Önkéntelenül is átadta magát a zenének, szinte hipnotikus álomba ringatta a lágy gordonkaszó. Ebben a félig-meddig módosult tudatállapotban Mathias nagyjából annyit érzékelt, hogy a légzése rááll a darab ritmusára. Hagyta, hogy a dallam magával sodorja, befelé, egyre beljebb, és olyan nyugalom árasztotta el, amilyenben rég nem volt része. Szemkápráztató ragyogás és csupa kellemes érzet lengte körül. A tenger kékje, bódult testek a forró homokon, a csókok íze a sótól kicserepesedett ajkakon.

De ez a boldog és nyugalmas állapot tünékenynek bizonyult. Nem messze vihar készülődött. A gondtalanságba komor felhangok keveredtek, és az egymásnak ellentmondó érzések kioltották egymást. Aztán a harmónia megtört, mintha a vonó leszaladt volna a húrról, és egyszeriben még a beteljesülés reménye is szertefoszlott.

Mathias Taillefer kinyitotta a szemét.

Egy kórházi ágyon feküdt egy olyan rémes, agyonmosott, kincstári hálóingben, amiből az embernek kivillan a hátsója. A karjába bevezetett kanülből két infúziós cső lógott, a balján az elektrokardioszkóp képernyőjén szabálytalan görbe mutatta a szíve felbolydult ritmusát. A szomszédos ágyon a szobatársa, egy meglehetősen élemedett korú férfi reggel óta egy percre sem tért magához, amiből Mathias arra a kellemetlen következtetésre jutott, hogy a kardiológiai osztály helyett talán rögtön az elfekvőbe paterolták. A cselló meleg vibratóját az eső lehangoló staccatója váltotta fel. A napsütötte tengerpartra nyomasztóan rátelepedett a párizsi szürkeség. A zene félálomban messzire repítette, távol a kórházi szobától, de a kimenő nem tartott sokáig.

Kurva élet!

Mathias nagy nehezen a nyaka alá gyűrte a párnáját, és úgy-ahogy megpróbált felülni. Akkor vette észre, hogy odabent, egy sötét sarokban van még valaki: a fiatal lány egyenes háttal ült egy széken, lába között a hangszerével. Szóval a zene nem csak az ő fejében szólt.

– Te meg ki vagy? – kérdezte kásás hangon.

– A nevem Louise. Louise Collange.

A hangja alapján a lány a kamaszkor végén járhatott, és cseppet sem tűnt megilletődöttnek.

– És mi… mit keresel a szobámban, Louise Collange? Jobb helyen nem tudtál volna gyakorolni az iskolai növendékhangversenyre?

– Önkéntes vagyok a „Zenével a gyógyulásért” nevű egyesületnél – felelte a lány.

Mathias hunyorított, hogy jobban lássa, a lány meg közben felállt, és közelebb ment hozzá. Hosszúkás arc, hátát verdeső egyenes, szőke haj, az állán gödröcske, a blúzán decens fehér gallér, csőszárú, mégis kényelmes nadrág, bőrcipő. Egy biztos, a jelenség eleve fényt hozott a komor kórházi folyosókra.

– Nem tetszett?

– Mi, a Schuberted? Mintha a fogamat húzták volna… meg a hajamat.

– Ennyire nem lehetett rossz.

– …És kiverte a szememből az álmot.

Louise sértődötten megvonta a vállát.

– A betegek általában örülnek, ha játszom.

– Minek örülnek? Hogy még a betegágyukon sem hagynak nyugtot nekik?

– Érzékszervi ellenstimuláció, így hívják a módszert – magyarázta a lány, miközben odahúzott magának egy piros műbőr széket, és leült az ágya mellé. – A zene eltereli a páciens figyelmét a fájdalomról.

– Halandzsa – mordult fel Mathias, és amennyire az erejéből telt, hevesen rázta a fejét. – Mi vagy te, talán orvos? Honnan veszed ezt a badarságot?

– Éppenséggel orvosi tankönyvekben olvastam. Másodéves vagyok az egyetemen.

– De hát hány éves vagy?

– Tizenhét. Két osztályt átugrottam.

De Taillefert ennyivel nem lehetett megvenni… Rezzenéstelen arccal fogadta a bejelentést, akár egy kőszobor. Szeme az ágyára szerelt kapaszkodó krómrácsára tévedt, amely remegve visszatükrözte meggyötört külsejét: kócos haj, őszülő halánték, egyhetes borosta, bágyadt, vizenyős kék tekintet.

– Na de most, hogy végeztél a koncerttel, akár magunkra is hagyhatsz minket, Louise.

Állával az ágyszomszédja felé bökött.

– Amúgy sem sok esélyt adok neki, hogy az öreget sikerülne a zenéddel kirángatnod a kómából.

– Ahogy gondolja.

Amíg a lány visszacsomagolta a hangszert a tokjába, Taillefer, aki ettől a pár mondattól annyira kimerült, hogy alig bírta felemelni a kezét, megdörzsölte a szemét. Előző este lett rosszul, és bár látszólag nem volt semmilyen komoly baja, az egészségügyi előéletére és az átültetett szívére való tekintettel inkább bevitték, hogy egy sor vizsgálatot elvégezzenek rajta. Reménykedett, hogy ha az eredmények kielégítőek lesznek, másnap talán haza is engedik. Csakhogy addig még jó pár órát ki kellett húznia valahogy ebben a nyomorult szobában, amelyet belengett a halál előszele.

A kutyája járt a fejében, hogy vajon mihez kezdhet magával egyedül otthon, meg az időjárás, amely még Párizsban is szokatlanul vacak volt így évvége felé: hetek óta mást sem látott, csak szürkeséget, és egyfolytában vigasztalanul esett, amitől kezdett olyan érzése lenni, hogy soha többé nem fog kitavaszodni. Ráadásnak meg itt volt ez a lány, aki sehogyan sem akart eltakarodni…

– Még mindig itt vagy? – vetette oda neki morcosan.

– Adjon még két percet! Csak összeszedem a kottáimat.

– Nincs jobb dolgod, mint hogy Jacqueline du Prének álcázva magad járod a kórházakat?

Louise megvonta a vállát.

– Ki az a Jacqueline du Pré?

– Nézz utána! De most komolyan, menj már innen, hagyd a fenébe ezt a nyavalyás helyet, és inkább foglald el magad olyanokkal, amikkel a korodbeli lányok szokták.

– Maga szerint mivel szokták elfoglalni magukat a korombeli lányok?

– Mit tudom én. Lógj együtt a barátnőiddel, bolondítsd a fiúkat, idd le magad…

– Egyik lehetőség vonzóbb, mint a másik.

Taillefer megkeményítette a hangját:

– Na, elég legyen, gyerünk, kifelé! Ha nincsenek barátaid és barátnőid, akkor menj haza!

– Maga nem valami kedves.

– Én? De hát te telepedtél az én nyakamra! – dörrent rá a lányra valamivel hangosabban.

Bugyborogva megkordult a gyomra. A hasára tette a kezét, és elfintorodott.

– Tessék, mindennek tetejébe még a szemem is majd kiesik az éhségtől. Tudod mit, ha annyira hasznossá akarod tenni magad, akkor szerezhetnél nekem valami kaját, mielőtt lelépsz.

– Mindjárt megkérem a nővéreket, hogy hozzanak magának valamit enni.

– Csak azt ne! Azok mindig csak az ehetetlen kompótjaikat akarják belém tömni. A földszinti előtérben van egy büfé, vegyél nekem ott egy sonkás szendvicset vagy egy lazacosat.

– És egy sört esetleg nem kér hozzá? A só nem tesz jót a szívének.

– Csináld, amit mondtam, légy szíves. Többet segítesz vele, mint a Schuberteddel.

Louise egy pillanatig habozott, csak aztán válaszolt:

– Vigyáz addig a csellómra?

Mathias bólintott:

– Rajta tartom a szemem, ne aggódj!

2.

Amikor végre egyedül maradt az öreggel, Taillefer megnézte az óráját: még délután négy sem múlt, és máris majdnem egészen besötétedett. A mellkasát hosszában keresztülszelő forradásra tette a kezét. Öt és fél éve élt egy másik ember szívével. A sebhely idővel halványodott, ezzel fordított arányban viszont benne nőttön-nőtt a rettegés, hogy egy váratlan pillanatban ez az ajándékba kapott szerv is cserben hagyja. Becsukta a szemét. Alig egy napja a Montsouris parkban, a közösségi méhészet kaptárai mellett, szentül meg volt győződve róla, hogy ennyi volt, ütött az utolsó órája. Hirtelen égető fájdalom hasított a mellkasába, rögtön utána pedig úgy érezte, mintha satuba szorítanák a szívét. Aztán a fájdalom kisugárzott egészen a koponyájáig, megszédült, hányinger kerülgette, és csak kapkodta a levegőt, mint aki lefutott egy félmaratont.

Csak a mentőben tért magához, amely szirénázva robogott vele a Pompidou Kórházba. Bár a sürgősségin az első rutinvizsgálatok nem mutattak semmi különöset, a félelem nem múlt el. A klinikai környezet sem volt rá jótékony hatással, szinte lebénította. A gyászos hangulat, a gusztustalan menü, a személyzet lekezelő modora, a műanyag kacsa, amibe vizelnie kellett, a súlyos fertőzésveszély. Képtelen volt szabadulni attól a zsigeri meggyőződésétől, hogy jobb, ha az ember be sem teszi a lábát a kórházba, mert még a végén zsákban viszik ki onnan.

– Az uzsonna tálalva!

Taillefer felélénkült. Louise Collange egy barna papírzacskót lóbált maga előtt.

– Vegyes salátát hoztam magának, az egészségesebb – közölte, és elővett a zacskóból egy átlátszó műanyag dobozt tele zöldséggel.

Taillefer kifakadt:

– Szórakozol velem? Ezt most miért kellett? Lazacot kértem, vagy…

– Nyugodjon meg, a salátát magamnak vettem. Fogja, itt a szendvicse!

Taillefer egy sötét pillantás kíséretében elvette az előre csomagolt szendvicsét – az efféle vicceken nem igazán tudott nevetni, pláne nem ilyen kiszolgáltatott helyzetben –, és zsörtölődve feltépte a fóliát.

– Egy percig se érezd kötelességednek, hogy velem egyél, nem vágyom társaságra – mondta, amikor látta, hogy a lány megint odahúzza az ágya mellé a széket.

– Maga tényleg zsaru?

A kérdésre Taillefer összevonta a szemöldökét. Ez a nap is hosszúnak ígérkezett…

– Ezt meg kitől hallottad?

– A nővérek beszélték a folyosón. Azt mondták, a gyilkosságiaknál dolgozik.

Taillefer megrázta a fejét.

– Az egy másik életben volt. Már öt éve, hogy leszereltem a rendőrségtől.

– Hány éves?

– Negyvenhét.

– Az nem korai kicsit nyugdíjba menni?

– Ilyen az élet – felelte Taillefer, és harapott egyet a ropogós kenyérből.

De a lány nem hagyta annyiban:

– Történt valami? Vagy a szívbetegsége miatt kellett abbahagynia?

– Ez cseppet sem tartozik rád.

– És most mivel foglalkozik?

– Téged hallgatlak – sóhajtott. – Eltűröm a faggatózásodat, és közben azon gondolkozom, hogy vajon mivel érdemeltem ezt ki.

– Magával azért nem könnyű.

– Aláírom.

A továbbiakban Taillefer csendben majszolgatott, és miután az utolsó falatot is lenyelte, úgy döntött, ideje határozottabban fellépnie.

– Ide figyelj, Louise, te biztosan nagyon okos, intelligens lány vagy, de én nem bírom, ha rám akaszkodnak. Az önkéntes szolgálat szép dolog, csak lehetőleg keress magadnak valaki mást ezen a folyosón, aki jobban vevő rá. Én leszarom, ki vagy, és hogy érzed magad a bőrödben, azt mesélsz, amit akarsz, nem érdekel. És a látszat ellenére nem a jófiúk közé tartozom. Úgyhogy megkérlek, most utoljára még udvariasan, hogy hagyd el a szobámat, különben…

– Különben mi lesz? – vágott a szavába a lány. – Idecsenget egy nővért?

– Különben kikelek ebből az ágyból, és egy jókora fenékbe rúgással magam teszlek ki azon az ajtón – felelte Taillefer kimérten. – Világosan beszéltem?

– Ha a munkanélküliségben nagyon unatkozna, talán lenne egy megbízásom magának.

– Nem keresek munkát! – emelte fel a hangját Taillefer. – Pihenni akarok!

– Fizetni is tudok érte, van pénzem.

A lány magabiztosságától Taillefer egy pillanatra elbizonytalanodott. Naiv volt, és levakarhatatlan, bizonyos szempontból igazi bajkeverőnek tűnt. Egyszóval tehernek, akitől haladéktalanul meg kell szabadulnia, szükség esetén erélyesen.

– Szeretném, ha nyomozna az anyám halála körül.

– Nocsak, ez új lemez…

– Három hónapja halt meg.

– Sajnálom.

Louise lehajtotta a fejét, mire Taillefer úgy érezte, muszáj rákérdeznie:

– És miben halt meg?

– A rendőrség szerint balesetben.

– És szerinted?

– Szerintem meggyilkolták.

Ezen a ponton a beszélgetést félbeszakította a szokásos ellenőrzés, a szobába egy ápolónő lépett be. Megnézte, hogy megfelelően csöpög-e az infúzió, vetett egy pillantást a kijelzőre, megmérte a beteg szaturációját, és közben kötelességszerűen társalogni próbált. Taillefer fejében egy pillanatra megfordult, hogy kihasználja az alkalmat, és kivezetteti vele a lányt, de végül nem szólt semmit. És amint a nővér becsukta maga mögött az ajtót, Louise ott folytatta, ahol pár perccel korábban abbahagyta:

– Szeretném, ha egy kicsit megkapargatná az ügyet, kérdezősködhetne, telefonálgathatna, és…

– Már ha lenne ügy egyáltalán.

– Kezdetnek végigolvashatná a haláláról szóló újságcikkeket. Csak keressen rá az interneten!

– Eszem ágában sincs!

– Két órát igazán rászánhatna az idejéből. És cserébe azt kérhet tőlem, amit csak akar.

A lány szeme értelmesen csillogott. A tekintete élénk volt, és nyughatatlan.

– Bármit? Tényleg bármit?

Hirtelen támadt egy ötlete, hogyan csillapíthatná a saját nyugtalanságát, amely azóta gyötörte, hogy bekerült a kórházba.

– Hajlandó lennél elmenni hozzám, és megetetni a kutyámat?

– És cserébe maga kinyomozza, mi történt az anyámmal?

– Na, nem. Cserébe rászánok két órát, hogy belenézzek a haláláról megjelent cikkekbe. Ennyi.

– Megegyeztünk. Milyen kutyája van?

– Németjuhász. Titus a neve.

– Barátságos?

– Nem mondanám, és a zaklatókat kifejezetten utálja, szóval jobb, ha vigyázol vele.

Taillefer Louise kezébe nyomta a lakáskulcsát, megadta neki a címet – Montsouris köz, a park mellett – és a riasztó kódját.

– Egyvalamit szögezzünk le: bemész, megeteted Titust, és már ki is jöttél, a házban nem nyúlsz semmihez.

– Rendben – bólintott a lány. – És aztán hogy csináljuk, hogy tudjam, mire jutott?

– Add meg a számod, majd jelentkezem. Hogy hívták az anyádat?

– Petrenko. Balerina volt, étoile az Operában, Stella Petrenko.

2
Stella Petrenko tündöklése és bukása

…az ember mindig szörnyen akar valamit, ami nem akar összejönni. Amikor viszont ész nélkül menekül valami elől, hirtelen szemben találja magát vele.

MURAKAMI HARUKI

1.

Este hét óra

Mathias Taillefer a kórházi ágyon fektében ölébe vette a számítógépét, és rákapcsolódott vele a telefonjára. A net nem hasított, de elment, a semminél ez is jobb volt. A fülesében jóleső háttérzeneként Pat Metheny gitározott. Odakint sötéten, esősen és reménytelenül beköszöntött a párizsi éjszaka. Taillefer tempósan nyomkodta a billentyűket, hogy összeszedjen némi anyagot Louise anyjáról. Stella Petrenko neve ugyan nem volt egészen ismeretlen előtte, de arcot sehogyan sem tudott kapcsolni hozzá. A halálhírére egyáltalán nem emlékezett.

Végigfutotta az országos napilapokat, letöltött vagy egy tucat cikket, és időrendi sorrendben átfutotta őket, aminek eredményeként viszonylag kimerítő portrét kapott az Opera egykori szólótáncosáról.

A százhetvenkét centis, szöcskelábú és hattyúnyakú Stella Petrenko mintegy két évtizeden keresztül, az 1990-es és 2000-es években a klasszikus balett egyik legnagyobb francia csillaga volt. Nem különösebben módos családja Ukrajnából származott, azon belül is Lvivből, ő maga Marseille-ben született 1969-ben, majd tizenkét évesen került fel a fővárosba, és kezdte meg tanulmányait a Garnier-palota balettiskolájában. Onnan kezdve kemény munkával és céltudatosan küzdötte felfelé magát a ranglétrán, pályája a Párizsi Opera kiválóságának ékes bizonyítéka. Tizenhét évesen társulati tag lett, majd az azt követő években szépen lépdelt egyre feljebb: kartáncosból magántáncos, később vezető szólista lett. Huszonkét évesen megkapta A hattyúk tava kettős főszerepét, ő táncolta Odette-et és Odile-t is. Ám ugyanabban az évben a nyílt utcán egy motoros elgázolta. A baleset miatt meg kellett operálni, a beavatkozást hosszas rehabilitáció követte, és Petrenko kénytelen volt szünetet tartani. A háta és a térde azután sem jött tökéletesen rendbe. De a sorscsapás ellenére Stella nem adta fel, rengeteg gyakorlással újra szintre hozta magát, és kitartásának köszönhetően ismét színpadra állhatott. A rangos étoile státuszt viszonylag későn, harmincévesen nyerte el.

Petrenko a korszak olyan nagyszerű koreográfusaival dolgozott együtt, mint Maurice Béjart, William Forsythe, Pina Bausch, és példának okáért a Tavaszi áldozatban vagy Ravel Bolerójában igen emlékezetes alakításokkal ajándékozta meg a közönséget. Feltűnt neves divatcégek, a Repetto, az Hermès, az AcquaAlta stílusosan elegáns reklámjaiban, de az újabb és újabb sérülések – hol a háta, hol a térdszalagjai mondták fel a szolgálatot – alaposan megkeserítették a pályafutása utolsó éveit. Amikor negyvenkét éves korában a házszabályzatban előírtak szerint nyugdíjazták, fájó hiányérzettel vonult vissza a színpadi szerepléstől.

Egy lánya volt, 2004-ben született az akkori élettársától, Laurent Collange-tól, a Francia Rádió Szimfonikus Zenekarának első hegedűsétől.

Taillefer levette a fejéről a fülest, és felpattintotta a dobozos zéró kóláját, amelyet egy tízeurós bankjegy fejében az egyik lazább segédápoló hozott neki még korábban. Aztán a YouTube-on elindította a talált részletet Prokofjev Rómeó és Júliájából: az előadás egyik címszerepét Stella Petrenko táncolta. És amit a felvételen látott, egészen felkavarta.

Stella Petrenko távolról sem felelt meg annak a közhiedelemben élő képnek, miszerint a balerinák törékeny porcelánbabák. Szláv származása nem igazán ütközött ki a vonásain. Első pillantásra alkatra sem volt kimondottan kecses: csupa izom felsőtest, napi nyolc óra gyakorláson edzett, arányaiban túl hosszú láb, erős csontozat. Ez utóbbi fiziognómiai sajátosság kissé beesett, szögletes arcán is meglátszott. Mindehhez hatalmas, szenvedéssel teli szempár társult, és ébenfekete haj, amelynek egy renitens tincse valahogy mindig kicsúszott a kontyából.

De amint megmozdult, beindult a varázslat. A színpadon furcsa módon működött a kémia, Petrenko maga volt a könnyed nőiesség. És ez a különös vonzerő, a táncosnő delejes kisugárzása még a képernyőn keresztül is lenyűgözte Taillefert. Olyan volt, mint egy érett armagnac tömény és illatos kipárolgása.

Végezetül a nyomozó talált egy operarajongói oldalt, amelyen részletes fotósorozat mutatta be többek között Stella Petrenko karrierjének állomásait. A cikkekből már rengeteg mindent megtudott Louise anyjáról, és anélkül, hogy valaha találkozott volna vele, őszinte rokonszenvet érzett iránta. Ahogy végigpörgette a fényképeket, nagyon is bele tudta élni magát a helyzetébe, hogy ez bizony az elejétől fogva nem lehetett könnyű menet. Tehetséges és nyilván magányos kislányként szívét-lelkét feltette a balettre. Aztán kamaszkorában egy olyan versengő közegben kellett helytállnia, ahol csak a legkitartóbbak maradnak talpon. És amikor számos lemondás és áldozat árán végre eljutott valameddig, egy szerencsétlen baleset megakasztotta a szárnyalását, mégis képes volt összeszedni az akaraterejét, hogy visszaküzdje magát a reflektorfénybe. Kihívásokkal teli életet élt, amelyben a színpad bűvölete és az adrenalin lendítette folyton előre. Rögös és rázós utat választott magának, amelyen bőven akadtak felívelő szakaszok és lejtmenetek, és amelyen mintha megakadt volna, hiába teljesítette a távot. A nagyközönség kevéssé ismerte, mert bár megkapta az étoile címet, mellesleg azt is viszonylag későn, a kinevezése napján – amelynek több ezer befektetett munkaóra jól megérdemelt jutalmaként egyben élete legszebb napjának kellett volna lennie – a sors megint közbeavatkozott: az előadó-művészeti szféra általános sztrájkja miatt az aznap esti díszelőadást háttérszemélyzet híján a színház díszlet és jelmezek nélkül játszotta.

Amikor végleg elbúcsúzott a színpadtól, a vasárnaponként megjelenő Journal du dimanche című hetilapnak adott interjújában Stella úgy nyilatkozott, hogy a szakmáját természetesen nem adja fel, még rengeteg ötlete és terve van a folytatásra: érdekli a filmezés, a színház, a divat… A rá következő tíz évben mindebből alig valamicskét sikerült megvalósítania. A média hosszú időre megfeledkezett róla, és a neve is csak akkor került elő megint, amikor a különböző felületeken megírták a halálhírét.

2.

Taillefer felhajtotta az utolsó korty kóláját, és megdörzsölte a világító képernyőtől fáradt szemét. A folytatáshoz inkább felvette az olvasószemüvegét.

Stella Petrenko halála a nyár végén nem igazán lett címlapsztori. Többnyire a kultuszminiszter asszony Twitter-bejegyzését vették át a lapok, azt remekül lehetett idézni: Őszinte megrendüléssel értesültem Stella Petrenko, az utóbbi két évtized egyik legnagyobb balettcsillagának haláláról. Szabad szellemű nő volt, aki mindenestül a művészetnek szentelte önmagát, és egyszerre virtuóz és érzékeny alakításaiban szenvedéllyel kiállt a döntései mellett.

A tényekhez az is hozzátartozik, hogy a táncosnő nem a legjobb pillanatot választotta a végső leköszönéshez. 2021. szeptember 6-ának ugyanis volt egy másik jeles halottja is: Jean-Paul Belmondo. Az utolsó percig üldözte a balszerencse, húzta el a száját a gondolatra Taillefer. Eszébe jutott, hogy egyszer valami rádióadásban Jean d’Ormesson annak a veszélyeiről értekezett, persze humorba csomagolva, ha egy művész egy napon hal meg egy másik, nála jóval felkapottabb közéleti személyiséggel. Az író példaként Jean Cocteau-t hozta fel, akinek a halálát Édith Piafé teljességgel elhalványította, valamint Aldous Huxley esetére hivatkozott, aki éppen a Kennedy-gyilkosság napján hunyt el. Ami Farrah Fewcettet, Charlie egyik angyalát illeti, akibe Taillefer tizenkét évesen fülig szerelmes volt, pechjére ő ugyanaznap halt meg, mint Michael Jackson.

Egyszóval Bébel, „a káprázatos” gyakorlatilag kitúrta a francia balett sztárját az aznapi tévéhíradókból és a napilapok kulturális rovatából. Másnap késő délutánig kellett várni, hogy a központi hírügynökség, az AFP végre rászánja magát, hogy a művésznőről is kiadjon egy közleményt, amelyet a fontosabb sajtóorgánumok legfeljebb az internetes portáljukon hoztak le.

Stella Petrenko öt emeletet zuhant, és szörnyethalt

AFP

A Párizsi Opera egykori sztárbalerinája saját otthona erkélyéről zuhant a mélybe. Ötvenkét éves volt.

Az eset tegnap éjjel fél 12 körül történt, amikor is az egykori sztárbalerina átesett a 7. kerületi Bellechasse utca 31. szám alatt található hatszintes lakóház utolsó előtti emeletének erkélykorlátján.

A mentők és a tűzoltók pár perc alatt a helyszínre értek, miután a szomszédok értesítették őket. A táncosnő, aki ekkor még életben volt, súlyos fej- és végtagsérüléseket szenvedett. A többszöri újraélesztési kísérletek sajnálatos módon nem jártak sikerrel, így húsz perc után a mentőorvos megállapította a halál beálltát.

A baleset körülményei egyelőre homályosak. „Egy rossz lépés vagy öngyilkosság? Erre majd a nyomozás végén kapunk választ” – kommentálta egy hivatali forrásunk, aki ugyanakkor hangsúlyozta, hogy az idegenkezűség lehetőségét máris kizárták. Az ügyészség mindenesetre boncolást rendelt el annak érdekében, hogy a halál okát minél pontosabban megállapíthassák. (…)

Taillefer kétszer is elolvasta a cikket, hátha valami elkerülte a figyelmét. A közlemény több kérdést vetett fel, mint amennyit megválaszolt. Márpedig ha jobban bele akart látni a dolgokba, nem úszhatta meg, hogy megmozgassa a régi kapcsolatait.

De hát hol kopogtasson december 27-én este? Borostás állát vakargatta, és közben kattogott az agya. Melyik részleg kaphatta meg az ügyet? A cikkben leírtak alapján nyilván nem a gyilkosságiak. Akkor viszont az eset nagy valószínűséggel a területileg illetékes bűnügyi nyomozó osztálynál kötött ki, amelyet a legutóbbi értesülései szerint Serge Cabrera vezetett. És a lelki szemei előtt azonnal meg is jelent a parancsnok zömök alakja, vastag bikanyaka, feszes ingjei, amelyekről szinte várta az ember, mikor pattannak le a gombok, és persze jellegzetes focistafrizurája, amely utoljára a nyolcvanas években volt divat. Cabrera, akit a rendőrség berkeiben mindenki csak a nizzainak hívott, érdes modoráról, szexista megjegyzéseiről és mocskos szájáról volt hírhedt, ami a korszellem változásával egyre inkább megnehezítette a dolgát. Az is benne volt, hogy a metoo-mozgalom vagy valami rosszul irányzott megjegyzés miatt már rég leváltották. Taillefer ellenőrizte a telefonkönyvében, hogy megtartotta-e egyáltalán a számát, és amikor megtalálta, küldött neki egy puhatolózó sms-t, hogy felmérje a terepet, bár nem sok reményt fűzött hozzá, hogy bármire jutna vele. Karácsony és újév között senki még a kisujját sem lesz hajlandó megmozdítani, hogy kisegítse egy efféle hobbinyomozásban.

És most?

Lekapcsolta az ágya melletti kislámpát, és elindította a számítógépén Maurice Béjart Ravel Bolerójára készített koreográfiáját, Stella Petrenko egyik legnagyobb alakítását.

3.

Párizs, 14. kerület

A csendben szemerkélő esőben a parányi autó, amelyhez még jogosítvány sem kellett, leginkább egy konzervdobozhoz, sőt, egy annál jóval törékenyebb joghurtospohárhoz hasonlított. Egy karamellás Danette-hez, amely valahogy belekeveredett a forgalomba. Louise már hatszor megbánta, hogy ahelyett, hogy simán átvágott volna a belvároson, a külső körutat választotta. Tövig nyomta a gázt, de a motor nem bírt többet 45 km/óránál. A csellója csak ferdén megdöntve fért be mellé a másik műanyag ülésre, és így is elfoglalta az összes helyet. A kocsiba kintről beszivárgott a párás levegő, amitől Louise-ra hirtelen rátört a klausztrofóbia. Tüsszentett. Hogy ne merítse le túl gyorsan az aksit, a fűtést nem indította be, cserébe viszont annyira fázott, hogy vacogott tőle a foga.

A Porte de Vanves-nál lekanyarodott a körgyűrűről, és behajtott a Petit Montrouge negyed meglehetősen vegyes arculatú utcácskái közé. Az este hideg és szürkén barátságtalan volt. A köd helyenként leereszkedett a házak közé, ami Párizsban ritka jelenségnek számított.

Egy piros lámpánál előtúrta a zsebéből a telefonját, és beütötte a keresőbe a Taillefertől kapott címet. Aztán nekitámasztotta a kütyüt a szélvédőnek, és ment a GPS iránymutatása után. A Denfert-Rochereau tér kísértetiesen kihalt szavannája közepén a fagyban kővé dermedt az oroszlán. Ahogy egyre közelebb ért a külön campust kitevő egyetemi kollégiumokhoz, Louise megpillantotta az egész környéket ivóvízzel ellátó Montsouris víztározó füvesített dombját, és rajta az erődítményszerű tornyot. Eddig tudta, merre jár, de amint a GPS a Montsouris közbe navigálta, már nem mozgott olyan otthonosan.

A karamellás Danette nem vette túl lendületesen az emelkedőt, ráadásul az esőtől a macskakő is csúszott. A magánút, amelyet csak a lakók használtak, kongott az ürességtől, de volt benne valami bukolikus báj. A vaskerítések mögött a sötétben is ki lehetett venni a borostyánnal és lila akáccal futtatott homlokzatokat. Nyáron szép színes lehetett az utca. A kései szecessziós villák vadregényes műteremlakásokkal váltakoztak.

Louise leparkolta a kicsi kocsit a megadott házszám előtt. A kapun kerek táblácska figyelmeztetett: Vigyázat, a kutya harap! A vörös keretben egy németjuhász rajzolt vicsorgó feje próbálta távol tartani az illetéktelen betolakodókat. Louise elfordította a kulcsot a zárban, és óvatosan besurrant az előkertbe. Sehol egy kutya. A mozgásra a külső világítás felkapcsolódott. A ház leginkább egy csinos falusi vityillóra emlékeztetett. Nem sok ilyen van Párizsban. Gerendás homlokzat, zárt, üveges veranda, meleg szalmasárga vakolat. Louise összeszedte minden bátorságát, és benyitott a bejárati ajtón. A riasztó azonnal pittyent egyet. Sietve beütötte a kódot, hogy lehetőleg ne verje fel a fél utcát, hallotta a motozást, majd az előszoba végében megjelent… egy fehér alapon zsemleszín foltokkal tarkított, lógó fülű, elképesztően helyes kiskutya. Téves riasztás.

A nyomozó a bolondját járatta vele. Vérmes németjuhász helyett egy kétarasznyi magas beagle várta, hogy megetesse.

– Szia, Titus! – üdvözölte az ebet, és megsimogatta a fejét.

Az állat annyira megörült, hogy egy kicsit végre kiszabadulhat, hogy kiszökött a kertbe, és többször körbeszaladta a házat. Louise eközben beljebb merészkedett. A lakás egyáltalán nem olyan volt, mint amilyennek egy zsaru otthonát elképzelte. Ízléstelen bútorokra és rendetlenségre számított. Dohány- és izzadságszagra, a mosogatóban halomban álló koszos edényekre. De ennek éppen az ellenkezője tárult eléje. A házat szemmel láthatóan nemrég újították fel. Kiverték az összes válaszfalat, hogy a tér minél szellősebb legyen. A berendezést is letisztult stílusban válogatták össze: a nyers fa dominált mindenhol, amihez jól illett a fényesre lakkozott, világos parketta, a különböző méretű, ipari hangulatú lámpák és a modern, szögletes vonalvezetésű fotel. Az egyes darabok színben is tökéletesen passzoltak egymáshoz, a barna világosabb árnyalataitól a törtfehérig terjedt a skála. Időközben a beagle kirohangászta magát a kertben, és már Louise lába körül ólálkodott a nappaliban. A lány hagyta magát kivezetni a konyhába, ahol az egyik polcon halomban állt a dobozos kutyaeledel. Megtöltötte a kutya tálkáját szaftos húsgolyókkal, a másik edényébe öntött neki friss vizet, majd dolga végeztével visszament a nappaliba.

Amióta a kórházból eljött, Louise levertnek és egyre fáradtabbnak érezte magát. Képtelen volt átmelegedni, de remélte, hogy nem valami betegség bujkál benne. A kandallóba be volt készítve egy gombócba gyűrt újságpapír, némi aprófa és három rendes méretű rönk szépen elrendezve, úgy, ahogy azt kell. Túlságosan nagy volt a kísértés. A lány meggyújtott egy hosszú szárú gyufát, és odatartotta a papírhoz. Amíg a tűzifa lángra kapott, megszegve a Taillefernek tett ígéretét alaposan körülnézett a szobában. A könyvespolccal kezdte. A zsaru láthatóan odavolt a világirodalomért, a művészetekért és a filozófiáért. A falon nagy formátumú kínai tusrajzok, egy Fabienne Verdier-nyomat, a dohányzóasztalon egy Bernar Venet-szobor díszelgett, ez utóbbi két szétdarabolt, majd másként egymásba kapaszkodó bronz spirálformát mintázott. A helyiségben egy másik szobor is volt, egy emberalakot ábrázolt, amelynek áttört teste fehér betűkből állt össze hálószerűen: a csipkeruhás ábécéhuszár úgy feszített a kövesedett fafosszíliából faragott talapzaton, mint valami őrszem.

Az egész ház csillogott a tisztaságtól, a berendezés jó ízlésre vallott, az egységből nem lógott ki semmi. Aki itt takarított, az súlyosan rendmániás lehetett. Louise talán ezért is érezte magát az első pillanattól olyan komfortosan ebben a közegben. A rendetlenség világéletében idegesítette. Mindenben kényszeresen ügyelt a pontosságra és a szimmetriára. Szerette, ha a dolgok a helyükön vannak. Mellesleg az is feltűnt neki, hogy a szobában nincs egyetlen fénykép sem. Semmi sem utalt arra, hogy a nyomozó életében lenne bárki, feleség, esetleg gyerekek. Az emeletre már nem mert felmenni. Simán el tudta képzelni, hogy Taillefer telepakolta a házat megfigyelő kamerákkal.

Odament a kandallóhoz, és addig állt a tűz mellett, amíg a teste teljesen fel nem hevült. Szerette ezt az érzést, hogy ha nem vigyáz, megperzselődik.

Aztán dörzsölni kezdte a szemét, és ledőlt a heverőre, amilyenhez hasonlót eddig csak egyszer látott, mégpedig egy pszichológus rendelőjében. Titus követte a példáját, és odagömbölyödött a lába mellé. A lány elővette a telefonját, és az interneten rákeresett a zsaru nevére. Taillefer mindössze kétszer szerepelt a sajtóban: először 2000-ben egy balul elsült párizsi rajtaütés kapcsán, másodszor 2016 nyarán a délkeleti régió egy kisebb, helyi lapjának a szervadományozással foglalkozó összeállításában. Ezen a két említésen kívül más találat nem volt a rendőrnyomozóra. Louise becsukta a szemét, és elgondolkozott, hogy ki lehet valójában ez a Mathias Taillefer. Amilyen mogorvának és emberkerülőnek tűnt, miért bízott meg pont benne? És biztosan jó ötlet volt beszélni neki az anyjáról? De hát ki mástól kérhetett volna ilyet? Az apját viszonylag keveset látta, főleg, amióta kivett magának egy cselédszobát a Maubert metrómegálló mellett, hogy könnyebben bejusson az egyetemre. Laurent Collange egyébként is már hosszú évekkel ezelőtt továbblépett, megbánás nélkül lezárta az életében a Stella Petrenko-fejezetet.

4.

Spirálba került. Örvénybe. Repetitív frázisok kavarogtak Taillefer fejében, a pattogó hangok befészkelték magukat az agytekervényei közé. Aztán újfent dallamos zenére ébredt, de ez alkalommal nem Louise Collange vonókezelése, hanem a telefonja riasztotta fel.

Ismeretlen szám. Nyelt egyet, és felült az ágyban. Sötét volt, éjfél elmúlt. Miközben a képernyőn Stella mozdulatait bámulta Ravel Bolerójában, elnyomta az álom. A nyaka elgémberedett, a feje tompa volt, a torka kiszáradt. És hugyoznia kellett.

– Igen? – szólt bele a telefonba.

– Taillefer százados? – kérdezett vissza egy női hang.

– Én vagyok. Vagyis csak voltam.

– Jó estét! Fatoumata Diop hadnagy vagyok a déli körzet bűnügyi nyomozati részlegétől. Cabrera parancsnok úr kért meg, hogy vegyem fel önnel a kapcsolatot.

Ilyen kellemes meglepetésre Taillefer nem is számított. Felkapcsolta a kislámpát az éjjeliszekrényen. Vagyis várakozásaival szemben a nizzai, ha személyesen nem is ereszkedett le hozzá, az egyik emberét hajlandó volt a rendelkezésére bocsátani, ráadásul nem is hetekkel később, hanem rögtön.

– Köszönöm, hogy hívott. Ahogy Cabrerának jeleztem, szükségem lenne némi pontosításra Stella Petrenko halálával kapcsolatban.

– Mégpedig?

– A maguk egysége ment ki helyszíni szemlére?

– A tűzoltók után pár perccel érkeztünk, igen. Ha valami konkrét dologra kíváncsi, mondja, haladjunk! Előttem van a jegyzőkönyv kivonata.

– Akár át is küldhetné, az nagyban leegyszerűsítené a helyzetet.

Diop sóhajtott.

– Ne is álmodjon róla! Ide figyeljen, nem szeretem, ha lopják az időmet, úgyhogy ha…

– Maga szerint mi okozta Stella Petrenko halálát? – terelte vissza a szót Taillefer a lényegre.

– Minden bizonnyal baleset. Vagy a nő öngyilkosságot követett el, de ennek kisebb a valószínűsége.

– És ha baleset volt, hogyan történt?

– A nő feltételezhetően felmászott egy fellépőre, hogy elérje a magasabban lévő virágládáit. A holttest mellett találtunk a járdán egy locsolókannát.

– A hírekben azt olvastam, hogy nem sokkal éjfél előtt zuhant ki az erkélyről.

– Igen. És?

– Maga éjfélkor szokott virágot locsolni?

– Egyszeri alkalom is lehetett, szeptember elején kifejezetten meleg volt Párizsban. Még tartott a nyár. Olyankor a nap későn nyugszik, és az emberek tovább maradnak kint a szabadban…

– Ja, persze…

– Láttam azt az erkélykorlátot – tette hozzá Diop. – Rendesen megette a rozsda, és elég alacsony is. Az egész erkély kialakítása nem igazán felel meg a normáknak. Egy gyerek is könnyedén áteshetett volna rajta. A nő nyújtózkodott, hogy meglocsolja a növényeit. Előtte iszogatott, megszédült, és leesett. Ennyi. Game over.

Mathias a fájó pontokat nyomkodta a nyakán.

– És a boncolás mit derített ki?

– Nem túl sokat. Mindenesetre a véralkoholszintje elég magas volt. Aznap este csapra vert egy üveg burgundit, és a háromnegyedét benyakalta. És úgy tűnik, egy kis fű is bejátszott.

– Erőszaknak semmi nyoma?

– Nem, semmi nem utalt rá.

– Bőrmaradványok a körme alatt? Szövetszálak?

– Semmi.

– És ennyi alapján egyhamar ki is zárták a gyilkosság lehetőségét?

– A gyilkossághoz indíték is kell ám – felelte kissé ingerülten Diop. – És olyanról egyelőre nincs tudomásunk.

– A lakásból nem tűnt el semmi?

– Az ékszerei hiánytalanul megvoltak, pedig nem ócska bizsuk, és a pénztárcája is kint hevert az asztalon tele készpénzzel. Hozzájuk sem értek.

– És az öngyilkosság, azzal mi van?

– A magam részéről nem nagyon hiszek benne, de ezt a lehetőséget is számba vettük. A táncosnő nem viselte valami jól, hogy le kellett jönnie a színpadról. Esténként gyakran beöltözött, mintha fellépése lenne, dressz, tütü, spicc-cipő, smink, ahogy az jár.

– A halála estéjén is ez volt?

– Igen, így találtunk rá az utcán. Tisztára úgy festett, mint egy partra vetett döglött hattyú.

Taillefer maga elé képzelte a képet, és kirázta tőle a hideg. Meglepte, hogy ez a részlet nem szivárgott ki a sajtóba.

– Sok füvet találtak nála?

– Saját ültetvénye volt!

– Árulta is?

– Nem, épp csak néhány tövet nevelgetett, hogy a személyes fogyasztását fedezze. Hallgasson ide, Taillefer, szeretnék végre hazamenni, úgyhogy zárjuk…

– Várjon! Azt mondta, hogy elsőként a tűzoltók értek ki a helyszínre, és az újságok szerint Petrenko akkor még életben volt.

– Így van. És?

– Nem mondott nekik valamit, mielőtt meghalt?

– Valami olyasmire gondol, hogy nem írta-e fel a vérével az aszfaltra a gyilkosa nevét? Nem, nem volt rá érkezése, mert úgy összetörte magát, hogy kiskanállal kellett összekaparni. Ez megvan, ugye?

– Csak még egy utolsó dolog: biztos benne, hogy senki sem járt a lakásban?

– De hát hogyan? Az ajtó belülről kulcsra volt zárva.

Taillefer már nyitotta a száját, hogy tovább feszegesse az eset körülményeit, de hirtelen nem tudta, mi másra kérdezhetne rá.

Mielőtt elköszönt, Fatoumata Diop azért még odaszúrt neki egyet:

– Higgye el, én is szívesebben nyomoztam volna gyilkossági ügyben, de bízzon bennünk: kutakodtunk, megvizsgáltunk, ellenőriztünk mindent, és nem jutottunk semmire. Stella Petrenkót nem ölték meg.