Paula Hawkins

Lassan
izzó
tűz

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Paula Hawkins: A Slow Fire Burning

Copyright © Paula Hawkins Ltd, 2021
All rights reserved.

Hungarian translation © Tomori Gábor, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítófotó © Getty Images
Borítóterv © Penguin Random House

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Helfrich Judit
Korrektúra Takács Andrea

ISBN 978 963 568 112 9

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Liz Hohenadel Scott emlékének ajánlom ezt a könyvet, akinek a kisugárzása melegebb hellyé tette a világot. Örökké hiányozni fog.

„Némelyikünk arra született, hogy dögevő legyen,

némelyikünk pedig arra született, hogy körbevétessen.”

Emily Skaya: My History As

A lány vértől csatakosan tántorog bele a sötétbe. A ruhadarabjai rendetlenül lógnak fiatal testén, jó sokat szabadon hagyva halovány bőréből. A cipőjét elveszítette, a lábfeje vérzik. Gyötrelmes fájdalmat érez, de ez lényegtelen, eltörpül más szenvedésekhez képest.

Az arcán rémület tükröződik, a szíve vadul zakatol, a lélegzete egy sebzetten földre terített róka zihálásához hasonlatos.

Az éjszaka csendjét halk zúgás töri meg. Repülőgép? A lány kitörli a vért a szeméből, és felpillant az égre, de csak csillagokat lát.

A zúgás erősödik, elmélyül. Sebességet váltó autó? Eljutott az országúthoz? A lány feléledő reménykedéssel, valahonnan a zsigerei mélyéről összeszedve az erejét, futni kezd.

Inkább érzi, mint látja a fényt maga mögött. Érzi, hogy valami megvilágítja az alakját a sötétségben, és tudja, hogy az autó a háta mögül közeledik. A tanyáról jön. A lány megfordul.

A lány tudja, mielőtt látná, hogy a férfi rátalált. Tudja, mielőtt látná, hogy az ő arca lesz a kormány mögött. Megdermed. Egy másodpercig habozik, aztán letér az útról, futásnak ered, bele egy árokba, keresztülmászva egy léckerítésen. Négykézláb vonszolja el magát a mellette lévő mezőig, és onnantól vakon rohan, elesik, feltápászkodik, hangtalanul. Mi értelme volna sikoltani?

Amikor a férfi utoléri, a hajába markol, és lerántja. A lány érzi a leheletét. Tudja, hogy mit fog csinálni vele. Tisztában van vele, mi következik, mert látta már, ahogy megteszi, látta, ahogy megtette a barátnőjével, ahogy vadul…

– Jaj, az ég szerelmére! – mormogta Irene hangosan, miközben becsukta a könyvet, és az adományboltba szánt halom tetejére dobta. – Tömény giccs az egész!

1

Laura fejében Deidre beszélt. „Az a baj veled, Laura – sorolta –, hogy rossz döntéseket hozol.”

Kurvára igaz, Deidre. Laura nem hitte volna, hogy ilyesmit fog mondani, vagy akár gondolni, de ahogy ott állt a fürdőszobájában, és fékezhetetlenül remegett, miközben forrón és egyenletesen lüktetve bugyogott a vér a karjából, kénytelen volt beismerni, hogy a képzeletbeli Deidre fején találta a szöget. Előrehajolt, a homlokát a tükörnek támasztotta, hogy ne kelljen szembenéznie önmagával, csakhogy lefelé néznie rosszabb volt, mert látta a testéből szivárgó vért, és ettől émelygés fogta el, hányinger környékezte. Nagyon sok vér. A vágás mélyebb volt, mint gondolta, el kellene mennie a sürgősségire. Kizárt dolog, hogy elmenjen a sürgősségire.

Rossz döntések.

Amikor végül úgy tűnt, hogy kezd csillapodni a vérzés, Laura levette a pólóját, és a padlóra dobta, lehámozta magáról a farmernadrágját, kibújt a bugyijából, leküszködte magáról a melltartót, és élesen feljajdult-szisszent a foga között, amikor a fémcsat nekidörzsölődött a vágásnak:

– Baszki, aztakurva, baszki!

A padlóra dobta a melltartót is, bekecmergett a kádba, megnyitotta a zuhanycsapot, és remegve állt a gyatrán csörgedező forró víz alatt (vagy nagyon meleg víz jött nála a zuhanyból, vagy nagyon hideg, nem volt köztes választás). Ráncos ujjhegyeit ide-oda húzogatta csontfehér, szépséges hegein: a csípőjén, a combján, a vállán, a koponyája hátsó részén. Megvagyok, mondta halkan magának. Megvagyok.

Utána – hasztalanul – körbetekerte az alkarját vécépapírral, a teste többi részét pedig egy elnyűtt törülközővel, leült az ocsmány, szürke bőrutánzat kanapéra a nappaliban, és felhívta az anyját. A hívás hangpostára ment, így hát letette. Nincs értelme pazarolni az egységeket. Azután az apját hívta.

– Jól vagy, csibe? – Laura hangokat hallott a háttérből, rádiót, a Five Live-ot.

– Apa! – Érezte, hogy gombóc nő a torkában, és lenyelte.

– Mi újság?

– Apa, át tudnál jönni? Rossz… rossz éjszakám volt. Arra gondoltam, hátha át tudnál jönni egy kicsit. Tudom, hogy kicsit messze vagyok, de…

– Nem, Philip – sziszegett összeszorított fogakkal a háttérben Deidre –, bridzselünk!

– Apa! Lehetne, hogy csak te halljál?

– Szívem, én…

– Komolyan, lehetne, hogy csak te halljál? Nem bírom elviselni a hangját, legszívesebben gyújtogatni kezdenék tőle…

– Na, ugyan már, Laura…

– Hagyjuk, Apa, nem fontos.

– Biztos?

Nem, nem biztos, nem, nem biztos, kurvára nem az.

– Igen, persze. Semmi gond. Nem lesz semmi gond.

A hálószobába tartva Laura rálépett a dzsekijére, amelyet a fürdőszobába rohantában dobott le a folyosón. Lehajolt, és felvette. A dzseki ujja elszakadt, Daniel órája még mindig ott volt a zsebében. Laura elővette az órát, megfordította, felhúzta a csuklójára. A vécépapír az alkarján skarlátszínben virított; a végtagja enyhén lüktetett, ahogy bugyogott belőle a vér. Laura feje kóválygott. A fürdőszobában az órát a mosdókagylóba dobta, letépte a papírt, a törülközőt hagyta a padlóra esni. Visszamászott a zuhany alá.

Egy ollóval a körme alá kapart, és nézte, ahogy a víz rózsaszínre váltan folyik a lábánál. Lehunyta a szemét. Hallotta Daniel hangját, ahogy azt kérdezi: „Mi a bajod”?, és Deidre-ét, ahogy ezt mondja: „Nem, Philip, bridzselünk!”, és a sajátját. Legszívesebben gyújtogatni kezdenék. Gyújtogatni kezdenék. Gyújtogatni kezdenék, gyújtogatni kezdenék, gyújtogatni kezdenék.

2

Miriam minden második vasárnap kitakarította a vécét. Kénytelen volt kiemelni a (mindig meghökkentően, kellemetlenül súlyos) kazettát a hajó hátuljában lévő kis klozetből, átvinni a kabinon, és ki a vontatóútra, onnan pedig nem kevesebb mint százlépésnyire, a klotyóblokkhoz, hogy ott beleborítsa az ürüléket a csatornahálózathoz csatlakozó vécébe, és leöblítse, a kazettából pedig kimossa, ami még benne maradt. A lakóhajón való élet egyik kevésbé idilli része volt ez, és olyan feladat, amit Miriam korán szeretett elvégezni, amikor még senki más nem jár arrafelé. Annyira méltatlan idegenek, kutyasétáltatók, kocogók között cipelnie az embernek a saját szarát.

Kint a hátsó fedélzeten Miriam megnézte, hogy tiszta-e a levegő, nincs-e az útban valami akadály, bicikli vagy palackok (az emberek rendkívül antiszociálisak tudnak lenni, főleg szombaton késő éjjel). Ragyogó reggel volt, hideg ahhoz képest, hogy márciust írtak, bár a platánok és a nyírek fényes, új hajtásain a rügyek jelezték, hogy itt a tavasz.

Márciushoz képest hideg volt, Miriam mégis arra lett figyelmes, hogy a szomszéd kishajó kabinajtaja nyitva van, pontosan úgy, ahogy előző este látta. Nocsak, ez különös. És úgy állt a helyzet, hogy Miriam beszélni szándékozott a hajó lakójával, a fiatalemberrel, arról, hogy túllépte az idejét. Tizenhat napja tartózkodott a kikötőben, ez két nappal hosszabb volt annál, amennyire jogosult volt, és Miriam szóvá akarta tenni, hogy szedelőzködnie kellene, noha ez igazából nem minősült a feladatának, nem tartozott rá, de ő – eltérően a többségtől – állandó bútordarab volt itt, és ezért különös késztetést érzett a közrend szempontjainak képviseletére.

Legalábbis Miriam ezt mondta Barker felügyelőnek, amikor az később feltette neki a kérdést:

– Mi késztette arra, hogy benézzen? – A detektív vele szemben ült, a térde majdnem hozzáért az övéhez, a válla előreroskadt, a háta meggörnyedt. Egy kishajó nem kényelmes közeg egy magas férfi számára, márpedig Barker nagyon magas volt, a feje akár egy biliárdgolyó, az arckifejezése zaklatottságra vallott, mintha úgy készült volna, hogy ma valami mást fog csinálni, valami kellemes dolgot, például elviszi a gyerekeket a parkba, és most tessék, itt van vele, Miriammal, és nincs ettől elragadtatva. – Hozzányúlt valamihez? – tudakolta.

Hozzányúlt? Hozzányúlt valamihez? Miriam lehunyta a szemét. Látta önmagát, ahogy szigorúan bezörget a kékre és fehérre festett hajó ablakán. Válaszra vár, egy hangra vagy a függöny rezdülésére. Ahogy lehajol, miután semmilyen reakció nem érkezik, megkísérelve bekukkantani a kabinba, amit nehezített a csipkefüggöny, tetézve a város és a folyó évtizede vastagodó mocskával. Ahogy még egyszer bekopogtat, és aztán pár pillanat múltán felkapaszkodik a hátsó fedélzetre. Ahogy kiált: „Hahó! Van itthon valaki?”

Látta magát, ahogy nagyon óvatosan szélesebbre tárja a kabinajtót, és eközben megcsapja az orrát valami fémes-húsos, éhséget keltő szag. „Hahó!” Teljesen kinyitja az ajtót, leereszkedik a kabinba vezető néhány lépcsőfokon, és az utolsó hahó a torkán akad, amikor az egész a szeme elé tárul: a padlón heverő fiú – nem is fiú tulajdonképpen, hanem fiatalember –, a torkába vágott széles mosoly, és vér mindenütt.

Látta magát, ahogy megtántorodik, a szája elé kapja a kezét, egy hosszú, szédülős pillanatig előregörnyed, és a kezét kinyújtva a pultba kapaszkodik. Jaj istenem!

– A pulthoz hozzányúltam – válaszolta a detektívnek. – Azt hiszem, talán a pultba kapaszkodtam, ami ott van mindjárt bal kéz felől, amikor belép az ember a kabinba. Megláttam, és azt hittem… hát, úgy éreztem… Hányinger környékezett. – Miriam arca kipirult. – De nem hánytam, akkor nem. Odakint… Sajnálom, én…

– Ne aggódjon emiatt! – mondta Barker, nem eresztve a tekintetével Miriamét. – Nem kell emiatt aggódnia. Mit csinált azután? Meglátta a holttestet, megtámaszkodott a pulton…?

Miriamot mellbe vágta a szag. A vér alatt, a rengeteg vér alatt volt valami más, valami régebbi, édeskés bűz, mint a liliomoké, amikor túl régóta vannak egy vázában. A szag és a fiú látványa ellenállhatatlan volt, a szépséges, halott arca, a hosszú pillák keretezte üveges szeme, az egyenletes, fehér fogazatáról felhúzódott, duzzadt ajka. A törzse, a keze, a karja csuromvér volt, az ujjai a padló irányába görbültek, mintha kapaszkodna. Amikor megfordult, hogy távozzon, Miriam pillantása megakadt valamin a padlón, valami oda nem illőn – egy ezüstös csillanáson, a ragacsos, feketedő vér mocsarában.

Felbotladozott a lépcsőn, ki a kabinból, nagy kortyokban nyelve a levegőt, miközben öklendezett. A vontatóútra hányt, megtörölte a száját, és felkiáltott: „Segítség! Hívja valaki a rendőrséget!” De alig volt még vasárnap reggel fél nyolc, és senki nem járt arra. A vontatóúton nem látszott mozgás jele, és csendesek voltak a fentebb húzódó utak is, nem hallatszott semmilyen hang, leszámítva a generátor ütemes zúgását meg az óvatosan tovatűnő fajdtyúkok perlekedését. Miriam felnézett a csatorna felett átívelő hídra, azt hitte, talán lát valakit, csak egy másodpercig, aztán az illető már ott sem volt, Miriam pedig egyedül maradt, és bénító félelem vett erőt rajta.

– Távoztam – mondta a detektívnek. – Egyenesen kijöttem a hajóból, és… hívtam a rendőrséget. Hánytam, visszaszaladtam a hajóhoz, és hívtam a rendőrséget.

– Értem, rendben. – Amikor Miriam felpillantott, Barker éppen körülnézett a helyiségben, szemügyre vette a parányi, takaros kabint, a mosogató feletti könyveket (Egytálételek, Zöldségek új módi szerint), a fűszereket a párkányon, a bazsalikomot és a koriandert a műanyag tégelyükben, a rozmaringot, amely bokorszerűvé vált a mázas kék cserepében. A nyomozó tekintete a puha fedelű kötetekkel teli könyvespolcra siklott, a tetején díszelgő poros vitorlavirágra és a bekeretezett fényképre, amelyen egy egyszerű pár fogta közre a tenyeres-talpas gyerekét. – Egyedül él itt? – kérdezte, de igazából nem volt ez kérdés. Miriam látta Barkeren, hogy mit gondol: kövér vénlány, aki pótcselekvésképpen környezetvédő, házi praktikákkal bíbelődik, és árgus szemmel lesi a szomszédokat. Beleüti az orrát mindenki más dolgába. Miriam tudta, milyennek látják az emberek. – Ismeri… meg szokott ismerkedni a szomszédaival? Valódi szomszédok? Gondolom, nemigen lehetnek azok, ha csak pár hétig tartózkodnak itt.

Miriam vállat vont.

– Egyesek rendszeresen jönnek és mennek, van egy vízsáv, egy szakasz, amit szeretnek pátyolgatni, szóval néhányukat megismeri az ember. Ha akarja. Aki jobban szeret magában ellenni, mint én, az megteheti.

A detektív nem szólt semmit, csak kifejezéstelen tekintettel nézett rá. Miriam rájött, hogy igyekszik felmérni, és nem veszi névértéken a szavait, nem hiszi el feltétlenül, amit mond neki.

– Vele mi volt a helyzet? A férfival, akire rátalált ma reggel?

Miriam megrázta a fejét.

– Nem ismertem. Találkoztam vele néhányszor, váltottunk pár szót… Hát, igazából még csak nem is társalogtunk. Köszöntem, jó reggelt, vagy ilyesmi, ő pedig fogadta. Ennyi volt.

(Nem egészen ennyi: tényleg találkozott a fiúval párszor, amióta az ideköltözött, és azonnal levette, hogy amatőr. A bárka rozzant volt – pattogzó festék, rozsdás keresztrudak, tök csálé kémény –, miközben a fiú maga túlságosan is tisztának tűnt a csatornai élethez. Tiszta ruházat, fehér fogak, se testékszer, se tetoválás. Legalábbis semmi látható. Feltűnő fiatalember, igen magas, sötét hajú, sötét szemű, az arca szikár, markáns. Amikor Miriam először találkozott vele, és jó reggelt kívánt neki, a fiú felnézett, rámosolygott, és Miriam érezte, hogy felborzolódnak a pihék a tarkóján.)

Megjegyezte ezt akkor. Nem mintha szándékában állt volna elmondani a nyomozónak. Amikor először láttam, elfogott az a különös érzés… Barker azt gondolná, hogy kettyós. De azért, ébredt rá most Miriam, ilyen érzése volt. Nem előérzet vagy valami efféle nevetséges dolog, hanem felismerés.

Itt egy lehetőség. Ez a gondolat ötlött fel benne, amikor ráébredt, hogy kicsoda a fiú, de nem tudta, miképpen használhatná ki a legjobban. Most azonban, hogy a fiú meghalt, olyan érzése támadt, mintha erről szólt volna az egész. Rálelt valamire, amire nem is számított.

– Mrs. Lewis? – Barker nyomozó kérdezett valamit.

– Miss – mondta Miriam.

Barker egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Miss Lewis. Nem emlékszik, hogy látta-e valakivel? Beszélt-e valakivel?

Miriam tétovázott, majd bólintott.

– Látogatta valaki. Néhányszor. Lehetséges, hogy több is jött egy látogatónál, de én egyet láttam. Egy nő, idősebb nála, inkább korombeli, talán ötven körüli? Ezüstös, ősz haja volt, nagyon rövidre nyírva. Vékony volt, elég magas, azt hiszem, százhetvenöt-száznyolcvan centi, szögletes arcú…

Barker felvonta a szemöldökét.

– Tehát akkor jól megnézte?

Miriam ismét vállat vont.

– Hát, igen. Elég jó megfigyelő vagyok. Szeretem rajta tartani a szemem a dolgokon. – Akár rá is játszhat a nyomozó előítéleteire. – De az a fajta nő volt, akit észrevesz az ember akkor is, ha nem figyel, elég feltűnő jelenség. A tüskehaja, a ruhái… Látszott, hogy drága holmikban jár. – A detektív ismét bólintott, miközben mindezt lejegyezte, és Miriam biztosra vette, hogy nem kerül majd sok időbe kiderítenie, pontosan kiről beszél.

Miután a nyomozó távozott, a rendőrök elkordonozták a vontatóutat De Beauvoir és Shepperton között, elvitetve az összes hajót, kivéve a fiúét, amely a bűncselekmény helyszíne volt, valamint Miriamét. Először megpróbálták rábeszélni, hogy menjen el ő is, de Miriam nyilvánvalóvá tette, hogy nincs hová mennie. Hol akarják elszállásolni? Az egyenruhás rendőrről, egy vinnyogó hangú, pattanásos fiatalemberről lerítt, hogy nyugtalanná teszi a felelősség ilyetén átkerülése Miriam válláról az övére. Felnézett az égre, le a földre, jobbra-balra a csatorna mentén, majd vissza Miriamra, erre az apró, kövér, ártalmatlan, középkorú nőre, és engedett. Beszélt valakivel rádión, aztán visszajött, és közölte vele, hogy maradhat.

– Közlekedhet oda-vissza innentől az… ööö… otthonáig – mondta –, de tovább nem.

Aznap délután Miriam a hajója hátsó fedélzetén üldögélt a fakó napfényben, kihasználva a lezárt csatorna szokatlan csendjét. A vállán takaróval, egy bögre teával a könyökénél nézte, ahogy a rendőrök és a bűnügyi helyszínelők sürögnek-forognak, kutyákat hoznak, csónakokat hoznak, átkutatják a vontatóutat és a környező területet, bele-belebökdösnek a sötét vízbe.

Különös békességet érzett, tekintetbe véve, hogy milyen napja volt, már-már derűlátó lett a gondolattól, hogy új lehetőségek nyílnak meg előtte. A kardigánja zsebében megtapogatta a még mindig vértől ragacsos piciny kulcsot a kulcskarikán, amelyet a hajó padlójáról vett fel, és amelynek a létezését úgy hallgatta el a nyomozó elől, hogy igazából még csak nem is gondolkozott azon, miért teszi.

Ösztön.

Látta, ahogy megcsillan ott, a fiú holtteste mellett… egy kulcs. Egy madarat formázó apró, fa kulcskarikán. Azonnal felismerte, látta a mosodában Laura farmerjának a derékpántjára akasztva. Bolond Laura, így emlegetik. Miriam mindig úgy találta, hogy egész barátságos, és egyáltalán nem bolond. Laura, akit Miriam látott este arra a rozzant kis hajóra érkezni, annak a gyönyörű fiúnak a karján, Miriam gyanúja szerint spiccesen, úgy két nappal ezelőtt? Hárommal? Benne lesz a jegyzetfüzetében… az érdekes jövés-menések olyasféle dolgok voltak, amiket be szokott írni.

Alkonyattájban Miriam nézte, ahogy kihozzák a holttestet, fel a lépcsőn, az úttesthez, ahol egy mentőautó várakozott, hogy elvigye. Miriam tiszteletből felállt, amikor elhaladtak mellette, lehajtotta a fejét, és csendesen, hit nélkül elmondott egy fohászt a fiúért.

Elsuttogott egy köszönömöt is. Ugyanis azzal, hogy a hajóját az övé mellé kötötte ki, és aztán kegyetlen gyilkosság áldozata lett, Daniel Sutherland olyan alkalmat teremtett Miriamnak, amit az egyszerűen nem szalaszthatott el: alkalmat, hogy megbosszulja a galádságot, amelyet elkövettek ellene.

Most, hogy immár egyedül maradt, és jobb meggyőződése ellenére félt egy kissé a sötétben és a furcsa csendben, Miriam bevette magát a hajójába, bereteszelve és bezárva az ajtót maga mögött. Előhúzta a zsebéből Laura kulcsát, és a kacatos fadobozba tette, amelyet a könyvespolc tetején tartott. Csütörtök a mosodás nap. Lehet, hogy majd akkor visszaadja Laurának.

Vagy az is lehet, hogy nem.

Sosem tudhatja az ember, mi fog hasznosnak bizonyulni, nem igaz?

3

Mrs. Myerson? Le kell ülnie? Parancsoljon! Csak lélegezzen! Szeretné, hogy felhívjunk valakit, Mrs. Myerson?

Carla leroskadt a kanapéjára. Kétrét görnyedt, az arcát a térdének nyomta, és rájött, hogy úgy vinnyog, mint egy kutya.

– Theót – sikerült kinyögnie. – Hívják fel Theót, kérem. A férjemet. A volt férjemet. Benne van a telefonomban. – Felnézett, körbefuttatva a tekintetét a szobában; nem látta a telefont. – Nem tudom, hol van, nem tudom, hová…

– A kezében, Mrs. Myerson – mondta a nyomozónő szelíden. – A kezében van a telefonja.

Carla lepillantott, és látta, hogy hevesen reszkető kezében szorongatja a mobilját. A fejét csóválta, és átadta a készüléket a rendőrnőnek.

– Megőrülök – mondta.

A nő összepréselt ajakkal halvány mosolyra húzta a száját, és a kezét Carla vállára tette, csak egy pillanatra. Kivitte a telefont, hogy tárcsázza a számot.

A másik detektív, Barker felügyelő megköszörülte a torkát.

– Jól tudom, hogy Daniel édesanyja elhunyt?

Carla bólintott.

– Hat… nem, nyolc héttel ezelőtt – mondta, és nézte, ahogy a nyomozó szemöldöke odáig szalad fel, ahol egykor a haja kezdődött. – A testvérem elesett – mondta –, otthon. Nem volt… Baleset volt.

– És maga tudja esetleg Daniel apjának az elérhetőségét?

Carla megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Amerikában él, már hosszú ideje. Nem folyik bele Daniel életébe, soha nem is tette. Csak… – Carla hangja elcsuklott, vett egy mély lélegzetet, és lassan kifújta. – Csak Angela és Daniel volt. Meg én.

Barker bólintott. Elhallgatott, és úgy állt a kandalló előtt, mint aki karót nyelt, várva, hogy Carla összeszedje magát.

– Nem nagyon régóta lakik itt? – kérdezte rövid szünet után. Az asszony feltételezése szerint annyit várt, amennyit a tiszteletadáshoz elegendőnek vélt. Carla zavarodottan pillantott fel a férfira. Barker hosszú mutatóujjával az ebédlő padlóján lévő dobozokra, a falnak támasztott festményekre bökött.

Carla hangosan kifújta az orrát.

– Már vagy hat éve készülök kifüggeszteni ezeket a festményeket – mondta. – Egyszer majd elmegyek akasztókat szerezni. A dobozok a testvérem házából valók. Levelek, tudja, fényképek. Olyan dolgok, amiket nem akarok kidobni.

Barker bólintott. Karba fonta a kezét, egyik lábáról a másikra állt, kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de megakasztotta a bejárati ajtó csapódása. Carla összerezzent. A nyomozónő, Chalmers érkezett sebbel-lobbal a szobába, bocsánatkérőn húzva be a fejét.

– Mr. Myerson úton van. Azt mondta, nemsokára itt lesz.

– Ötpercnyire lakik – felelte Carla. – A Noel Roadon. Ismerik? Joe Orton lakott ott a hatvanas években. A drámaíró. Ott ölték meg, agyonverték vagy összeszurkálták? – A detektívek kifejezéstelenül néztek rá. – Nem… nem fontos – mondta Carla, és egy szörnyű pillanatig azt hitte, el fogja nevetni magát. Különben is, miért mondta ezt? Miért beszél Joe Ortonról, egy olyan emberről, akit agyonvertek? Kezd megőrülni. Olybá tűnt, hogy Barker és Chalmers nem veszik észre, vagy nem törődnek vele. Talán mindenki eszelősen viselkedik, amikor arról értesül, hogy meggyilkolták egy hozzátartozóját.

– Mikor látta utoljára az unokaöccsét, Mrs. Myerson? – kérdezte Barker.

Carlának hirtelenjében fogalma sem volt.

– Ööö… Jézusom… Angelánál láttam. A testvérem lakásában. Nincs messze, úgy húsz perc gyalog, a csatorna túloldalán, a Hayward’s Place-en. Angela dolgait szortíroztam, és Daniel eljött pár holmiért. Nagyon régóta nem ott lakott, de még mindig maradt pár cucca a régi szobájában, főleg vázlatfüzetek. Komoly művészi tehetséggel volt megáldva. Képregényeket rajzolt, tudják. Egész albumokat. – Carla önkéntelenül megborzongott. – Szóval, úgy egy héttel ezelőtt? Két héttel? Jézusom, nem emlékszem, teljesen szétcsúszott a fejem, én… – Végigszántott a körmeivel a fejbőrén, ujjaival beletúrva rövidre nyírt hajába.

– Semmi gond, Mrs. Myerson – mondta Chalmers. – Tisztázhatjuk a részleteket később.

– És mióta lakott odalent a csatornánál? – kérdezte Barker. – Nem tudja esetleg, mikor…

Hangos kopogtatás hallatszott az ajtó felől, és Carla megint összerezzent.

– Theo – sóhajtotta, és már talpon is volt. – Hála istennek!

Chalmers az ajtónál volt, mielőtt Carla odaérhetett volna, és bevezette az előtérbe Theót, aki kipirultan, lihegve érkezett.

– Atyaisten, Cé – mondta a férfi, megragadva és szorosan magához ölelve Carlát –, mi történt, az ég szerelmére?

A rendőrök újra végigmentek mindenen: hogy Carla unokaöccsét, Daniel Sutherlandet holtan találták egy lakóhajón a De Beauvoir Road közelében, a Regent-csatornán aznap reggel. Hogy megkéselték, sok-sok szúrással. Hogy valószínűleg a megtalálása előtt huszonnégy–harminchat órával ölték meg, és hogy miképpen tudták meghatározni, hogy a gyilkosság ebben az intervallumban történt. Kérdéseket tettek fel Daniel munkájáról és barátairól, meg hogy tudtak-e esetleg a pénzügyi gondjairól, fogyasztott-e drogokat.

Nem tudtak ilyesmiről.

– Nem álltak közel egymáshoz? – vetette fel Chalmers.

– Én alig ismertem – felelte Theo, a feje búbját dörzsölgetve a mutatóujjával, ahogy olyankor szokta, amikor nyugtalanítja valami.

– Mrs. Myerson?

– Nem, nem álltunk közel. Nem… hát… A testvérem meg én nem túl gyakran találkozunk, tudja…

– Annak ellenére, hogy itt lakott a csatorna túloldalán? – kérdezte Chalmers.

– Nem. – Carla megrázta a fejét Theo mellett. – Mi… Hosszú ideje nem töltöttem időt Daniellel – mondta Carla –, nem igazán. Gyerekkora óta nem. Mint mondtam, akkor láttam újra, amikor a testvérem meghalt. Egy darabig külföldön élt. Spanyolországban, azt hiszem.

– Mikor költözött a hajóra? – kérdezte Barker.

Carla összepréselte az ajkát, és a fejét ingatta.

– Nem tudom – felelte. – Tényleg nem.

– Fogalmunk sem volt, hogy ott lakik – mondta Theo.

Barker szúrós pillantást vetett rá.

– Pedig a maga otthonához igencsak közel volt. Noel Road, ugye? Jól mondom? Úgy másfél kilométernyire attól a helytől, ahol a hajó volt.

Theo vállat vont, és erősebben dörzsölte a homlokát, a bőr kezdett egészen kipirosodni a hajvonala előtt. Úgy nézett ki, mintha leégett volna a napon.

– Az könnyen lehet, de nekem fogalmam sem volt róla, hogy ott van.

A nyomozók összenéztek.

– Mrs. Myerson? – pillantott Barker Carlára.

Carla megrázta a fejét.

– Nem tudtam – mondta halkan.

A nyomozók ekkor hosszas hallgatásba merültek. Carla úgy képzelte, arra várnak, hogy mondjon valamit, hogy ő vagy Theo megszólaljon.

Theo kötélnek állt.

– Azt mondták… huszonnégy óra, ugye? Huszonnégy–harminchat órával ezelőtt?

Chalmers bólintott.

– Úgy becsüljük, hogy valamikor péntek este nyolc és szombat reggel nyolc között állt be a halál.

– Ó! – Theo ismét megdörzsölte a fejét, és kibámult az ablakon.

– Eszébe jutott valami, Mr. Myerson?

– Láttam egy lányt – mondta Theo. – Szombat reggel. Korán volt, úgy hat lehetett… Odakint a vontatóúton, ami a házam mellett elvezet. A dolgozószobámban álltam, és megláttam, emlékszem rá, mert véres volt. Az arca. A ruhája is, azt hiszem. Nem volt csuromvéres, vagy ilyesmi, de… véres volt.

Carla hitetlenkedve nézett a férfira.

– Miről beszélsz? Miért nem szóltál nekem?

– Aludtál – felelte Theo. – Felkeltem, kávét akartam készíteni, és a dolgozószobába mentem cigarettáért. Megláttam az ablakból. Fiatal volt, valószínűleg nem sokkal múlt húsz, és a vontatóúton közeledett. Sántikálva. Vagy tántorogva talán? Azt gondoltam, részeg. Nem… nem gondolkoztam rajta sokat igazából, mert hát London tele van fura részeg alakokkal, nem igaz? Abban a napszakban gyakran látni hazafelé tartó embereket…

– Véresen? – kérdezte Barker.

– Nos, talán nem. Talán nem véresen. Ezért is emlékszem rá. Azt hittem, elesett vagy verekedett. Azt hittem…

– De miért nem mondtál semmit? – kérdezte Carla.

– Aludtál, Cé, nem gondoltam, hogy…

– Mrs. Myerson magánál aludt – szólt közbe Chalmers, összevonva a szemöldökét. – Így van? Mr. Myersonnál töltötte az éjszakát?

Carla lassan bólintott, az arcáról merő zavarodottság áradt.

– Együtt vacsoráztunk pénteken, ott maradtam éjszakára…

– Bár külön élünk, kapcsolatban vagyunk, tudják, gyakran…

– Ez nem érdekli őket, Theo – szólt közbe Carla éles hangon, és Theo arca megrándult. Az asszony papír zsebkendőt szorított az orrára.

– Bocsánat. Sajnálom. De ez nem fontos, ugye?

– Sosem tudjuk, mi lesz fontos – mondta Barker titokzatosan, és elindult az előtér irányába. Névjegykártyákat adott át, mondott Theónak valamit a hivatalos azonosításról, a családi kapcsolattartóról, arról, hogy majd hívni fogja. Theo bólintott, a nadrágzsebébe csúsztatva a névjegykártyát, és megrázta a detektív kezét.

– Hogyan tudták meg? – kérdezte hirtelen Carla. – Mármint ki jelentette be… ki találta meg?

Chalmers a főnökére nézett, aztán vissza Carlára.

– Egy nő találta meg – mondta.

– Egy nő? – kérdezte Theo. – Egy barátnő? Fiatal volt? Vékony? Csak az az illető jár a fejemben, akit láttam, véresen, talán ő…

Chalmers megrázta a fejét.

– Nem, az egyik szomszéd lakóhajóról valaki, nem fiatal nő, középkorúnak mondanám. Feltűnt neki, hogy egy ideje nincs mozgás a hajón, és átment, hogy ránézzen a fiúra.

– Akkor nem látott semmit? – kérdezte Theo.

– Nagyon sokat segített tulajdonképpen – válaszolta Barker. – Jó megfigyelő.

– Az jó – mondta Theo, megdörzsölve a feje búbját –, nagyon jó.

– Egy bizonyos Mrs. Lewis – tette hozzá Barker, mire Chalmers kijavította: – Miss.

– Úgy van – mondta Barker. Carla nézte, ahogy kifut a vér Theo arcából, amikor Barker így folytatta: – Miss Miriam Lewis.

4

Ő kezdte, világos? Mielőtt bármit mondanának. Ő kezdte.

Vártak rá, amikor hazaért. Így kellett lennie, mert szó szerint harminc másodpercig dörömböltek a bejárati ajtón, miután bekecmergett Izlandról. Még a lélegzetét sem nyerte vissza – a hetediken volt, és a lift megint nem működött –, és ott voltak, amitől ő dühbe gurult, és nyugtalan is lett. Így aztán, mint egy kibaszott idióta, azonnal beszélni kezdett, holott jól tudta, hogy nem lenne szabad. Nem ez az első eset, hogy bajba keveredik.

Meg kell hagyni, általában másféle bajba. Közterületen való lerészegedés, piti tolvajlások, birtokháborítás, vandalizmus, garázda viselkedés. Tettlegesség vétségében egyszer sem találták bűnösnek. Egy könnyű testi sértéssel kapcsolatban még folyamatban volt az eljárás.

De most nem arról van szó. És ezt szinte azonnal felfogta, ahogy ott állt, lihegve-fújtatva, és be nem állt a szája. Azt gondolta: Ácsi, ezek nyomozók! Megmondták a nevüket, a rendfokozatukat, meg minden ilyesmit, amit ő azonnal elfelejtett, mindazonáltal itt állnak előtte civil ruhában, és ez teljesen más nagyságrendű baj.

– Nem bánja, ha bemegyünk, Miss Kilbridge? – kérdezte a fickó, elég udvariasan. Magas volt, nyúlánk, kopasz, akár egy tojás. – Jobb lenne, ha odabent beszélnénk erről. –Mélyen ülő szemével vetett egy pillantást a konyhaablakra, amit ő deszkázott be, úgy-ahogy.

Laura máris a fejét rázta.

– Nem, szerintem nem lenne jobb. Nem hiszem. Szükségem van egy törvényes képviselőre, engem nem kérdezhetnek csak úgy… Különben miről van szó? Az a fickó a bárból? Mert az már benne van a rendszerben, tudják. Kaptam bírósági idézést, a hűtőmre van ragasztva egy mágnessel. Megnézhetik, ha akarják… Nem, nem, nem, várjanak! Várjanak! Nem úgy értettem, hogy behívom magukat, ez csak egy szófordulat…

– Miért lenne szüksége törvényes képviselőre, Miss Kilbridge? – A másik rendőr, a kollégájánál nagyjából harminc centivel alacsonyabb nő, akinek durva szálú, sötét haja volt, és mintha az összes arcvonása a jókora kalácsképe közepén lett volna, felvonta az egyik szemöldökét. – Nem fiatalkorú, ugye?

– Huszonöt vagyok, tudják jól – csattant fel Laura.

Nem lehetett megállítani őket, Tojás máris a folyosó közepénél járt, Szemöldökös pedig ezt kérdezte, miközben elfurakodott mellette:

– Honnan az ördögből tudnánk?

– Ki kezdett mit, Miss Kilbridge? – kiáltott hátra Tojás. Laura követte a hangját, a konyhájába, ahol a férfi a kezét maga mögött összekulcsolva előrehajolt, és az idézést vizslatta. – Laura hangosan fújtatott, és a mosogatóhoz botladozott, hogy eresszen egy kis vizet. Össze kell szednie magát. Gondolkoznia kell. Amikor visszafordult, hogy szembenézzen a férfival, az előbb rátekintett, majd át a válla felett, az ablakra. – Volt valami zűr? – vonta fel a szemöldökét, ártatlan képet vágva.

– Nem igazán.

Megjelent a másik, komoran nézve a szemöldöke alól.

– Megsérült, Laura? – kérdezte.

Laura túl gyorsan itta meg a vizét, köhögni kezdett, és mogorván meredt a nőre. Mi lett a „Miss Kilbridge”-dzsel? He? Haverok lettünk, vagy mi van? Puszipajtások?

– A lába, Laura… – Tojás is kezdi. – Megsérült?

– Elütött egy autó gyerekkoromban. Többszörös combcsonttörés. Lett egy ronda hegem – mondta Laura, a farmernadrágja cipzárjához nyúlva az ujjaival. Merőn Barkeréba fúrta a tekintetét. – Akarja látni?

– Nem különösebben – felelte a férfi szelíden. – Mi van a karjával? – mutatott az ujjával a Laura jobb csuklóját fedő kötésre. – Ez nem gyerekkorában történt.

Laura az ajkába harapott.

– Elveszítettem a kulcsomat, ugye? Péntek este. Be kellett törnöm, amikor hazaértem – hátrafelé intett a fejével, a konyhaablakra, amely az épület teljes hosszában végigfutó külső függőfolyosóra nézett. – Nem végeztem túl jó munkát.

– Összevarrták?

Laura megrázta a fejét.

– Annyira nem volt súlyos.

– Sikerült megtalálni? – A felügyelő elfordult tőle, és átvágott a konyhát a nappalival összekötő alkóvon, úgy nézve körül, mintha azt fontolgatná, hogy vételi ajánlatot tesz az ingatlanra. Bár ez nem valószínű, hiszen a lakás egy kacatraktár benyomását keltette. Laura tisztában volt vele, hogy szégyellnie illene: az olcsó bútorokat, a kopár falakat és a padlón a hamutartót, amit valaki felrúgott, minek folytán most hamu borította a szőnyeget, méghozzá a franc tudja, mióta, mert ő nem dohányzik, és nem emlékszik, mikor járt nála legutóbb valaki, de nem tudta rávenni magát, hogy törődjön vele.

– Nos? Sikerült? – Szemöldökösnek összeráncolódott az orra, miközben végigmérte Laurát, tetőtől talpig, és vissza, a bő nadrágját, a pecsétes pólóját, a pattogzásnak indult körömlakkját, a zsíros haját. Laura időnként elfelejtett zuhanyozni, időnként napokig, időnként perzselő volt a víz, időnként meg egyáltalán nem volt meleg, mint most, mert a bojler megint kipurcant, és nem számított, hányszor hívta az önkormányzatot, azok rá se hederítettek.

– Mi sikerült?

– Megtalálni a kulcsát – felelte Szemöldökös halvány mosollyal az ajka körül, mintha rajtakapta volna őt valami hazugságon. – Megtalálta a kulcsát?

Laura a szájába vett még egy utolsó korty vizet, lenyelte, és ciccegett.

– Megengedi? – kérdezte, és a könyökével csinálva utat magának, elfurakodott Szemöldökös mellett, hogy Tojás után menjen.

– Hogyne – válaszolta a férfi. Most a nappali közepén állt, és a szoba egyetlen díszét szemlélte, egy bekeretezett családi fényképet, amelyen egy szülőpár és egy kislány látszott. Valaki vette magának a fáradságot, hogy elcsúfítsa: szarvakat rajzolt a férfi fejére, villás nyelvet a nő szájához, a gyerek szemét pedig x-ekkel húzta keresztül, és vérvörösre színezte az ajkát, mielőtt a kép keretbe, majd a falra került. Tojás felvonta a szemöldökét, és megfordult, hogy Laurára nézzen. – Családi kép? – kérdezte. Laura vállat vont. – Apa az ördög?

Laura megrázta a fejét, és egyenesen a nyomozó szemébe nézett.

– Felszarvazott – felelte.

Tojás csücsörített a szájával, lassan bólintott, és visszafordult a kép felé.

– Nahát – mondta. – Nahát.

– Sérülékeny felnőtt vagyok – szólalt meg Laura ismét, mire a detektív felsóhajtott.

– Nem, nem az – tiltakozott fáradtan. Elfordult a fényképtől, és nehézkes mozdulattal leült a kanapéra. – Egyedül él, részmunkaidőben a Spencer Street-i Napfény mosodában dolgozik, és tudjuk, hogy számos alkalommal kihallgatta már a rendőrség törvényes képviselő felnőtt jelenléte nélkül, szóval hagyjuk ezt, jó? – Éle volt a hangjának, gyűrött ruhát viselt, és nagyon kimerültnek tűnt, mint aki hosszú utat tett meg, vagy keveset aludt az éjjel. – Miért nem ül le? Meséljen nekem Daniel Sutherlandről.

Laura egy kis asztalnál foglalt helyet a szoba sarkában, ahol vacsorázni szokott tévénézés közben. Egy pillanatig megkönnyebbülést érzett. A füléig húzta fel a vállát, úgy vonta meg.

– Mi van vele? – kérdezte.

– Tehát ismeri?

– Naná, hogy ismerem. Naná, hogy panaszkodott maguknak rólam. Ami rossz duma, szabadjon így mondanom, mert nem történt semmi, és különben is, ő kezdte.

Tojás elmosolyodott. Meglepően meleg volt a mosolya.

– Nem történt semmi, de ő kezdte? – ismételte.

– Úgy van.

– És mikor történt ez a semmi – kérdezte Szemöldökös a konyhából a szobába érkezve –, amit ő kezdett? Leült a kollégája mellé a ronda, kétszemélyes, bőrutánzat kanapéra. Mókásan festettek egymás mellett – a kicsi és a nagy, a hosszú és szikár komornyik, Lurch meg a kövér kis Fester. Laura elvigyorodott.

Szemöldökösnek ez nem tetszett; elsötétült az arca, és felcsattant:

– Mi olyan vicces? Úgy gondolja, hogy van valami mulatságos ebben a helyzetben, Laura?

Laura megrázta a fejét.

– Fester – mondta, és mosolygott. – Maga úgy néz ki, mint Fester bácsi, csak van haja. Nem mondták még ezt magának?

A nő kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de Tojás pléhpofával megelőzte.

– Daniel Sutherland – szólalt meg ismét – nem mondott nekünk magáról semmit. Azért jöttünk ide, mert két személy ujjlenyomatait rögzítettük egy poháron, amit Daniel hajóján találtunk, éspedig az övéin kívül a maga ujjlenyomatait.

Laura hirtelen fázni kezdett, megdörzsölte az ujjaival a kulcscsontját, és közben a torkát köszörülte.

– Rögzítették… micsoda? Ujjlenyomatokat rögzítettek? Mi folyik itt?

– Beszélne nekünk a Mr. Sutherlanddel való kapcsolatáról, Laura? – kérdezte Szemöldökös.

– Kapcsolat? – Laura önkéntelenül felnevetett. – Ez egy kicsit túlzás. Kétszer dugtam vele, péntek éjjel. Nem igazán nevezném kapcsolatnak.

Szemöldökös a fejét ingatta, helytelenítőn vagy hitetlenkedve.

– És hogyan ismerkedett meg vele?

Laura nyelt egy nagyot.

– Úgy ismerkedtem meg vele, hogy néha segítek annak a néninek, Irene-nek, a Hayward’s Place-en lakik, tudják, ott mindjárt a templom mellett, ahogy megyünk a kis Tesco felé. Pár hónappal ezelőtt ismerkedtünk meg, és ahogy mondom, időnként segítek neki, mert öreg, és egy kicsit nehezen mozog, meg feledékeny, meg el is esett egyszer régebben, kificamította a bokáját, vagy valami, nem mindig tud elmenni boltba, nem pénzért csinálom, vagy ilyesmi, bár hajlamos rám tukmálni egy ötöst hébe-hóba, csak az időmért, tudják, ilyen kedves… Ja, Dan… Daniel Sutherland… ő a szomszédban lakott valaha, már nagyon régen elköltözött, az anyja viszont továbbra is ott lakott, legalábbis amíg meg nem halt, és akkor ismerkedtünk meg.

– Akkor találkozott vele, amikor az anyja meghalt?

– Utána – felelte Laura. – Nem voltam ténylegesen a szobában, amikor kipurcant.

Szemöldökös a kollégájára pillantott, de az nem nézett rá, hanem a családi fényképet szemlélte ismét, és szomorúság tükröződött az arcán.

– Oké – mondta Szemöldökös. – Rendben. Pénteken tehát Mr. Sutherlanddel volt, így van?

Laura bólintott.

– „Randizni” mentünk – felelte –, ami neki két italt jelentett egy bárban Shoreditchben… aztán vissza a szutykos hajójára kefélni.

– És… bántotta magát? Vagy… kényszeríteni próbálta valamire? Mit kezdett ő? – kérdezte Tojás előrehajolva, és immár a teljes figyelme Laurára irányult. – Azt mondta, hogy ő kezdett valamit. Mi volt az?

Laura erősen pislogott. Volt egy döbbenetesen tiszta emléke a fiú meghökkent arckifejezéséről, amikor ő nekiesett.

– Minden flottul ment – mondta –, kellemesen éreztük magunkat. Úgy gondoltam, hogy jól elvagyunk. – Váratlanul elvörösödött, érezte, hogy heves forróság árad a mellkasából a nyakán keresztül az arcába. – És aztán csak úgy a semmire fel fagyos lett, vagy valami, mintha már nem is akarná, hogy ott legyek. Olyan… sértő volt. – Laura lenézett a vacak lábára, és sóhajtott. – Fogyatékkal élek. Sérülékeny felnőtt vagyok. Tudom, azt mondta, hogy nem vagyok az, de az vagyok. Sérülékeny.

– Tehát veszekedett vele? – kérdezte Szemöldökös.

Laura bólintott. A lábfejét nézte.

– Igen, lehet mondani.

– Verekedtek? Tettlegességig fajult?

Volt egy folt Laura sportcipőjén, közvetlenül a bal lába kisujja felett. Egy sötétbarna folt. Laura a jobb bokája mögé kulcsolta a bal lábfejét.

– Nem, nem… Na jó. Nem komolyan.

– Tehát volt erőszak, de nem olyan, amit maga komoly erőszaknak nevezne?

Laura a bal lábfejét a jobb vádlija mögé húzta.

– Nem volt semmi – mondta. – Csak taszigálás. – Laura felnézett Tojásra, aki vékony ajkát dörzsölte a mutatóujjával, a férfi viszont Szemöldökösre nézett, az pedig vissza rá, és szavak nélkül megtárgyaltak valamit egymás közt. Megegyezés született.

– Miss Kilbridge, Daniel Sutherland holttestét vasárnap reggel találták meg az otthonában. Meg tudná mondani nekünk pontosan, mikor látta utoljára?

Laura érezte, hogy a szája hirtelen fájdalmasan kiszárad, nem tudott nyelni, zúgást hallott a fülében, a szemét szorosan lehunyta.

– Várjon… – Talpra állt, megtámaszkodott az asztalon, úgy érezte, imbolyog vele a világ. Visszaült. – Várjon – mondta ismét –, a holttestét? Azt mondja, hogy…

– Hogy Mr. Sutherland meghalt – mondta Tojás, halk, higgadt hangon.

– De… nem az… vagy igen? – Laura hallotta, hogy elcsuklik a hangja. Tojás lassan bólintott. – Vasárnap reggel? Azt mondta, vasárnap reggel?

– Úgy van – felelte Tojás –, Mr. Sutherlandet vasárnap reggel találták meg.

– De – Laura érezte, hogy a torkában dobog a szíve – én péntek este találkoztam vele, és szombat reggel eljöttem. Szombat reggel eljöttem. Hétkor, talán még annál is korábban. – Szombat reggel – ismételte még egyszer utoljára, a nyomaték kedvéért.

Szemöldökös elkezdett magyarázni valamit, a hangja könnyeden, dallamosan csengett, mintha egy vicces történetet mesélne, és éppen készülne rátérni a csattanóra.

– Mr. Sutherland a súlyos vérveszteségbe halt bele, öt szúrt seb volt a mellkasán és a nyakán. A halál beálltának ideje még hivatalos megerősítésre vár, de a szakértőnk úgy véli, hogy valószínűleg a megtalálása előtt huszonnégy–harminchat órával történt. Na mármost, maga azt állítja, hogy péntek este Mr. Sutherlanddel volt, ugye?

Laura arca lángolt, a szeme égett. Idióta. Idióta volt.

– Igen – mondta halkan. – Vele voltam péntek este.

– Péntek este. És utána elment vele a lakóhajójára, igen? Szexelt vele, ezt mondta? Kétszer, ugye? És szombat reggel pontosan mikor hagyta magára Mr. Sutherlandet? – Csapda. Ez csapda volt, ő pedig egyenesen belesétált. Idióta. Laura az alsó ajkát kapirgálta a fogával, majd keményen ráharapott. Ne mondjon semmit! – képzelte el, mit tanácsolna neki egy ügyvéd. Ne beszéljen senkivel! Laura a fejét ingatta, halk hang tört fel a torka mélyéről, mintegy akarata ellenére. – Tessék? Laura! Mondott valamit, Laura?

– Sajnálom, hogy meghalt, meg minden – szólalt meg Laura, nem törődve a fejében visszhangzó tanáccsal –, de én nem csináltam semmit. Hallják? Nem csináltam semmit. Nem késeltem meg senkit. Bárki mondja, hogy én tettem, hazudik. Dan… nem is tudom, mondott nekem dolgokat, olyan dolgokat, amik nem estek jól. Én nem csináltam semmit. Lehet, hogy megütöttem, lehet… – Laura vért érzett a szájában, és nyelt egy nagyot. – Ne… ne is próbálják rám fogni, hogy én csináltam, mert nekem semmi közöm hozzá. Lehet, hogy volt egy kis lökdösődés, de ennyi, és aztán elment, szóval ennyi volt. Ennyi volt. Nem az én hibám, értik, nem az én hibám, még… A verekedés, vagy bármi… nem az én hibám.

Laura hallotta önmagát, hogy csak mondja és mondja, egyre magasabb hangon; tudta, hogyan hangzik ez: mint amikor egy eszelős hantázik, mint azok a bolondok, akik az utcasarkon állnak, és kiabálnak a semminek, tisztában volt vele, hogy ilyennek tűnik, de nem bírta leállítani magát.

– Elment? – kérdezte Szemöldökös. – Azt mondta, hogy „aztán elment”. Hogy értette ezt, Laura?

– Úgy értem, hogy elment. Lelépett, kisétált, mit gondol? Miután verekedtünk… nem volt igazi verekedés… utána felvette a farmerját meg az ingét, és kisétált, engem pedig csak úgy otthagyott.

– Az otthonában… a hajóján, egyedül?

– Úgy van. Gondolom, az a fajta volt, aki megbízik az emberekben – mondta Laura, és felnevetett, miközben tudta, hogy ez egyáltalán nem helyénvaló, és mégis, képtelen volt uralkodni magán. Hiszen ez vicces, a gondolat, hogy Daniel megbízott az emberekben, nem? Az adott körülmények között? Lehet, hogy nem vicces, haha, de akkor is. Miután nevetni kezdett, azon kapta magát, hogy nem tudja abbahagyni, érezte, hogy elvörösödik az arca, mintha fuldokolna.

A detektívek egymásra néztek.

Szemöldökös vállat vont.

– Megyek, hozok neki egy pohár vizet – jegyezte meg végül.

Egy pillanattal később Laura hallotta, hogy a detektív kiszól, nem a konyhából, hanem a fürdőszobából.

– Uram, megtenné, hogy idejön egy percre?

A kopasz felkelt, és amikor ez történt, Laura érezte, hogy pánik árad szét benne, kiszorítva a nevetést a mellkasából. Így szólt:

– Várjon egy percet, nem mondtam, hogy odamehet! – De már késő volt. Követte őket a fürdőszoba küszöbéig, ahol Szemöldökös állt, aki előbb a mosdókagylóra mutatott, ahol Laura az órát hagyta (amely teljesen nyilvánvalóan a Daniel Sutherlandé volt, a neve kezdőbetűit az óra hátoldalába gravírozták), aztán Laura véres pólójára; ez utóbbi a helyiség sarkában hevert összegyűrve. – Megvágtam magam – szólalt meg Laura lángvörös arccal. – Mondtam maguknak. Megvágtam magam, amikor bemásztam az ablakon.

– Valóban mondta – felelte Tojás. – Megtenné, hogy mond valamit az óráról is?

– Elhoztam – jelentette ki Laura mogorván –, nyilvánvalóan. Elhoztam. De nem arról van szó, amit gondolnak. Csak azért csináltam, hogy kiszúrjak vele. Úgy terveztem… nem tudom… hogy behajítom a csatornába, és megmondom neki, hogy menjen érte. De aztán… nem is tudom, azt gondoltam, talán jelent valamit, tudják, amikor megláttam a gravírozást a hátulján, és eszembe jutott, hogy mi van, ha az anyja adta neki, mielőtt meghalt, vagy ilyesmi, és pótolhatatlan? Vissza akartam adni neki.

Tojás szomorúan nézett rá, mintha igen rossz híre lenne, és bizonyos értelemben így is volt.

– Most az következik – mondta –, hogy bevisszük magát a rendőrségre, hogy válaszoljon még néhány kérdésre. Minden, amit mondani fog, felhasználható maga ellen, tudja, mit jelent ez? És veszünk magától néhány mintát is, hogy összevessük azzal, amit a helyszínen találtunk.

– Mintát? Mit jelent ez?

– Egy rendőr bekapirgál a körme alá, megfésüli, hogy legyen pár hajszál a DNS-meghatározáshoz, efféle dolgok, semmi behatoló jellegű, semmi, ami miatt aggódnia kellene…

– Mi van, ha nem akarom? – Laura hangja megremegett; szerette volna, ha segít neki valaki, de nem jutott eszébe senki. – Mondhatok nemet?

– Nem lesz semmi gond, Laura. – Szemöldökös hangja megnyugtatóvá vált. – Nagyon egyszerű és könnyű az egész, nincs mitől félni.

– Ez hazugság – mondta Laura. – Tudja, hogy ez hazugság.

– A másik, amit tenni fogunk – szólalt meg Tojás –, az, hogy házkutatási engedélyért folyamodunk, és biztosra veszem, hogy az adott körülmények fényében simán meg fogjuk kapni, szóval amennyiben úgy gondolja, hogy van még valami, amiről tudnunk kellene, jó ötlet lenne, ha most közölné velünk. Hm? – Laura fontolóra vette a kérdést, megpróbált gondolkozni, van-e még valami, amit el kellene mondania nekik, de tompa volt az agya. Szemöldökös beszélt hozzá, megérintette a karját, ő pedig összerezzent.

– A ruhái, Laura? Meg tudná mutatni nekünk, mi volt magán péntek este?

Laura találomra felkapott holmikat a szobájában a padlóról, a kezükbe nyomott egy farmernadrágot, amit vagy viselt, vagy nem, feléjük dobott egy melltartót. A klotyóba ment, otthagyva a két rendőrt a folyosón; Tojás lehajtott fejjel figyelt arra, amit Szemöldökös mondott neki. Laura megállt a fürdőszobaajtóban, hallotta, ahogy a nő mormog a „gravírozásról”, meg hogy „valami furcsa”, és hogy „nem teljesen százas, ugye?”.

Miközben a vécén ült, a bugyijával a bokája körül, Laura komoran elmosolyodott magában. Kapott már rosszabbat. Nem teljesen százas? A „nem teljesen százas” semmiség, a „nem teljesen százas” majdhogynem bók a többi minősítéshez képest, amelyben része volt az évek során: „kettyós”, „dilinyós”, „zakkant”, „tökfej”, „retardált”, „hibbant”.

„Kibaszott pszichopata” – Daniel Sutherland így nevezte, amikor ő nekiesett, istenigazából nekiesett, rúgta, ütötte, karmolta. Daniel megragadta, a hüvelykujját a felkarja húsába mélyesztve. – „Te kibaszott pszichopata, te… őrült ribanc!” Nagyon gyorsan játszódott le az egész. Az egyik pillanatban még Daniel ágyán hevert, és cigarettázott, a következőben már a vontatóúton volt, véres arccal, a zsebében Daniel órájával.

Miközben a detektívek lekísérték a hétemeletnyi lépcsőn, Laura azon töprengett, hogyan mondhatná el nekik, mi is a tulajdonképpeni igazság, hogy haragjában hozta el az órát, igen, de furcsamód a reménykedés is erre késztette. Meg akarta büntetni Danielt, s egyszersmind szerette volna, ha ürügye nyílik a visszatérésre, hogy újra lássa a fiút.

De erre most már semmi esély, igaz?

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

Aki elmenekült

9

Aki elmenekült

10

11

Aki elmenekült

12

Aki elmenekült

13

Aki elmenekült

14

15

16

17

18

19

20

Aki elmenekült

21

22

23

Aki elmenekült

24

Aki elmenekült

25

Aki elmenekült

26

27

28

29

30

31

32

Aki elmenekült

Aki elmenekült

33

34

35

36

37

38

39

Epilógus

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cabin – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0