ALINA VEY

ELÉRHETETLEN

Ez a nő egy Amazon

© Alina Vey, 2026

Szerző: Alina Vey

Kiadó: Vey Romance

Műfaj: Érzelmes romantikus / Soft Romance

Kiadás éve: 2026

ISBN 978-615-83030-1-9

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv magánkiadásban jelent meg.

A mű egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, elektronikus tárolása vagy bármilyen formában történő felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Tartalom

1. A nő a tükörben

2. Amit nem akarsz hallani

3. A kontroll bőröndje

4. A férfi, akit félreértett

5. A férfi, akit mindig megtalál

6. Amikor lehull a kontroll

7. Ami mögötte marad

8. Vissza a városba

9. A kontroll határa

10. Üvegfalak mögött

11. A felismerés tere

12. Zárt ajtók mögött

13. A döntés súlya

14. A tükör kérdése

15. Ami nem üzlet

16. Amikor nincs több fal

17. Az ár

18. Vonalak, amiket nem lehet átlépni

19. Feltételek

20. A hely, amit kiérdemelt

21. Három lehetőség

22. Ahol a falak eltűnnek

23. Ami közös lesz

Epilógus – Egy új projekt

1. A nő a tükörben

A fürdőszobában még ott lebegett a gőz.

A tükör felső sarka bepárásodott, apró vízcseppek gyűltek össze rajta, mintha valaki belülről sírt volna. Lena egy mozdulattal végighúzta rajta a tenyerét. A bőrén még ott volt a meleg víz emléke, az ujjai nyomán tiszta csík húzódott végig.

És akkor meglátta magát.

Megint.

Egy pillanatra nem mozdult.

Csak nézte.

A vállára omló, aranyszőke haj nedvesen tapadt a bőréhez. A bőre halványan kipirult, a zuhany forrósága még ott égett rajta. A szemei – azok a tiszta, hideg kék szemek – most is pontosan úgy néztek vissza rá, mint mindig: élesen, figyelmesen, mintha nem is önmagát, hanem egy idegent elemezne.

Lena közelebb lépett a tükörhöz.

Egy picit megemelte az állát.

Jobb oldalról nézte magát. Aztán balról.

Egy apró tincset hátratűrt a füle mögé.

Automatikusan.

Mint mindig.

A mozdulat olyan természetes volt, hogy észre sem vette. Ahogy azt sem, hogy közben visszatartotta a lélegzetét.

Szép volt.

Ezt pontosan tudta.

Nem azon a törékeny, porcelánbaba módon. Nem volt filigrán. Nem volt „könnyű”.

Ő… jelen volt.

A teste telt volt, nőies, határozott ívekkel. A csípője kerek, a dereka karcsúbb, a mellei puhán emelkedtek a mellkasán. Homokóra. Mindig ezt mondták.

És mindig ugyanazzal a hangsúllyal.

Mintha ez egyszerre lenne dicséret… és valami, amit nem tudnak hova tenni.

Lena ujjai végigcsúsztak a kulcscsontján, le a mellkasa ívén, majd megálltak a hasán.

Nem volt tökéletes.

És mégis… az volt.

Mert ő tette azzá.

Heti három edzés. Tudatos étkezés. Krémek, olajok, masszázs. Nem megszállottságból. Kontrollból.

Mert ha valamit lehet irányítani, akkor azt irányítani kell.

A tekintete visszatért a szemére.

Ott mindig elakadt.

Mert ott nem volt kontroll.

Ott valami más volt.

Valami… zárt.

Valami, amit senki nem látott.

Vagy amit nem engedett látni.

– Megint egyedül vagyok… – mondta ki halkan.

A hangja alig hallatszott a csempék között.

Nem volt benne dráma.

Csak tény.

Lena kifújta a levegőt, és elfordult a tükörtől. A törölköző után nyúlt, lassan maga köré csavarta. A mozdulatai kimértek voltak, pontosak. Mint mindig.

A telefonja a mosdópulton feküdt.

Egy üzenet villogott rajta.

„Szerintem jobb lesz így. Te… különleges vagy. De én valami egyszerűbbre vágyom.”

Lena felvette a telefont.

Újra elolvasta.

Nem először.

A hüvelykujja megállt a kijelző felett, mintha válaszolni akarna. De nem tette.

Nem volt mit.

Ezt a mondatot már hallotta.

Más szavakkal.

Más férfiaktól.

De ugyanazzal a jelentéssel.

„Túl sok vagy.”
„Nem tudom, mire van szükséged.”
„Nem érzem, hogy… kellenék.”

Lena letette a telefont.

Újra a tükör felé nézett.

– Tényleg? – kérdezte halkan. – Mi a baj velem?

A kérdés ott maradt a levegőben.

Nem várt választ.

Mert volt egy része, amelyik pontosan tudta.

Csak nem akarta kimondani.

A gardrób ajtaja hangtalanul nyílt ki.

Ruhák sorakoztak katonás rendben. Színek szerint. Anyag szerint. Funkció szerint.

Lena végighúzta az ujját az egyik zakó ujján.

Minőség.

Pontosság.

Rendszer.

Az élete kívülről hibátlanul működött.

Munka. Fejlődés. Önfejlesztés. Edzés. Programok. Mosolyok.

Mindig tudta, mit kell mondani.

Mit kell tenni.

Hogyan kell kinézni.

Hogyan kell jelen lenni.

És mégis…

valami mindig hiányzott.

Egy emlék villant be.

Egy vacsora.

Gyertyafény.

Egy férfi vele szemben.

– Olyan… erős vagy – mondta a férfi akkor. – Néha azt érzem, nincs rám szükséged.

Lena elmosolyodott.

Pontosan emlékezett arra a mosolyra.

Kedves volt.

Megértő.

Tökéletes.

– Dehogynem – válaszolta akkor.

És mégis…

nem engedte közelebb.

Nem kérte meg semmire.

Nem dőlt neki.

Nem mutatta ki, hogy szüksége van rá.

Mert ha szüksége lenne…

akkor sebezhető lenne.

És azt már egyszer megtanulta.

A bőrébe égett.

Lena felvett egy selyemblúzt.

A hűvös anyag végigsimult a bőrén.

Összeborzongott.

Nem a hidegtől.

Hanem attól a furcsa érzéstől, ami mostanában egyre gyakrabban jelent meg benne.

Üresség.

Nem látványos.

Nem drámai.

Csak csendes.

Mint egy szoba, ahol minden tökéletesen a helyén van…

csak épp senki nem él benne.

Visszalépett a tükör elé.

Most már felöltözve.

Összeszedetten.

Gyönyörűen.

Tökéletesen.

És teljesen egyedül.

A tekintete találkozott a tükörképével.

Hosszú másodpercekig nézte.

Aztán halkan, szinte észrevétlenül megrázta a fejét.

– Ezt nem hiszem el… – suttogta.

Nem dühösen.

Nem keserűen.

Csak… fáradtan.

A keze a kilincsre siklott.

Mielőtt kilépett volna, még egyszer visszanézett.

A nő a tükörben ugyanúgy állt.

Magabiztosan.

Zártan.

Elérhetetlenül.

És Lena hirtelen tudta…

hogy nem a férfiak mentek el.

Hanem ő volt az, aki nem engedte be őket soha igazán.

A felismerés egy pillanatra megállította.

A mellkasa megemelkedett.

Majd lassan kifújta a levegőt.

– Akkor ezt most… meg kell érteni – mondta halkan.

És kilépett.

A tükörben a pára lassan visszakúszott a tiszta felületre.

Eltakarta az arcát.

Mintha soha nem is lett volna ott.

2. Amit nem akarsz hallani

A város délutáni fénye tompán szűrődött be az ablakon.

A kávézó nem volt zsúfolt, mégis tele volt zajjal. Kanalak csörrentek csészékben, halk beszélgetések úsztak össze a levegőben, és valahonnan a háttérből egy régi jazz dallam szólt, amit Lena már hallott… de sosem figyelt igazán.

Ő most sem a zenét figyelte.

Hanem magát.

A kávé felszínét nézte.

A hab tökéletes volt. Simára húzva, egy apró levélmintával a tetején. Még ezt is észrevette. Mindig észrevette a részleteket.

Mert a részletekben nem volt kockázat.

– Ha még egy ilyen kávét analizálsz, mucikám, esküszöm, kikapom a kezedből.

Lena felnézett.

És akaratlanul is elmosolyodott.

Marcello már ott ült vele szemben, hátradőlve, keresztbe tett lábbal, mintha legalábbis egy színpadon lenne. A sálja lazán omlott a vállára, a haja tökéletesen állt, és a tekintete… az a bizonyos tekintet… átlátott rajta.

Mindig.

– Szia – mondta Lena halkan.

– Ne sziazz nekem így, mintha temetésen lennénk – legyintett Marcello. – Na, mondjad. Melyik idióta volt most?

Lena ujjai megfeszültek a csésze körül.

Egy pillanatra nem válaszolt.

Aztán:

– Azt mondta… túl bonyolult vagyok.

Marcello felhorkantott.

Hangosan.

A mellettük ülő pár odapillantott.

– Bonyolult? – hajolt közelebb. – Mucikám, te nem bonyolult vagy. Te egy IKEA szekrény vagy összeszerelési útmutató nélkül.

Lena felnevetett.

Reflexből.

Aztán elhallgatott.

Mert tudta, hogy ez még csak a kezdet.

– És? – kérdezte Marcello, miközben belekevert a lattéjába. – Mit csináltál?

– Semmit.

– SEMMIT? – emelte fel a hangját. – Na, ez az! Pont ez a baj!

Lena homloka enyhén ráncolódott.

– Nem értem.

Marcello letette a kanalat.

Ránézett.

Most már nem viccesen.

– Dehogynem érted.

Csend lett.

A kávézó zaja hirtelen távolinak tűnt.

– Figyelj ide – hajolt közelebb Marcello. – Te egy gyönyörű nő vagy. Okos. Összeszedett. Tudod, mit akarsz. Ezzel nincs baj.

Egy rövid szünet.

– A baj az, hogy ezt túl jól csinálod.

Lena pislogott.

– Ez mit jelent?

Marcello felsóhajtott.

– Azt, hogy egy férfi melletted feleslegesnek érzi magát.

Ez betalált.

Azonnal.

Lena megfeszült.

– Ez nem igaz.

– De, mucikám. Ez a színtiszta igazság.

Marcello hátradőlt, és végigmérte.

Nem rosszindulatból.

Hanem pontosan.

– Mondjad csak… mikor kértél utoljára segítséget egy férfitól?

Lena nem válaszolt.

– Na? – sürgette.

– Nem tudom…

– Nem tudod? Vagy soha?

Csend.

Egy kép villant be.

Valaki kinyitotta volna neki az ajtót.

Ő pedig gyorsabban lépett.

Megoldotta.

Mindig megoldotta.

– Látod? – bólintott Marcello. – Te nem hagyod, hogy egy férfi férfi legyen melletted.

– Ez hülyeség.

– Nem, ez tapasztalat – vágta rá azonnal. – Te nem kérsz. Nem dőlsz. Nem esel. Nem hibázol.