A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

A csoport-pszichoterápia elmélete és gyakorlata (Molyn Leszczcsel)

A magyar macska átka

Amikor Nietzsche sírt

A Schopenhauer-terápia

A Spinoza-probléma

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Halálról és életről (Marilyn Yalommal)

Minden mulandó

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel)

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel)

Terápiás hazugságok

Úton önmagamhoz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom – Benjamin Yalom: Hour of the Heart: Connecting in the Here and Now

HarperCollins, New York, 2024

Fordította Orosz Ildikó

Első kiadás

Copyright © 2024 by Irvin Yalom with Benjamin Yalom

First published in the US by HarperCollins Publishers LTD

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Orosz Ildikó, 2025

Minden jog fenntartva

A könyv valós szereplőinek nevét és minden egyéb, az azonosításukra alkalmas adatát megváltoztattuk, illetve helyenként több létező személy történetét dolgoztuk össze.

Borítóterv © Gerhes Gábor

Benjamin Yalom szerzőfotója © Rachel Esther Tate

Irvin D. Yalom szerzőfotója © Joseph Siroker

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Polgár Anita

Kézirat-előkészítő Kővári Bettina

Korrektor Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-145-0

Tartalom

Előszó

1. Az agg terapeuta egy napja

2. Ha nekem sikerült…

3. Az első randi egyben az utolsó is

4. Gyarmatosítok vagy kérkedek?

5. Mint a pályáját bejáró üstökös

6. Emlékezet, ó, emlékezet!

7. Rendíthetetlen derű

8. Invasione és agressione

9. A miért ablakai, a mikor suttogása

10. Egyedül, mindig egyedül

11. Barter

12. Albert szorong

13. Traumával birkózni, nyugalommal párbajozni

14. Kemény szeretet

15. Cseréljünk szerepet!

16. Legrosszabb rémálmom

17. Emlékek, emlékek, merre jártok?

18. Judy Steinberg születésnapja

19. Unalmas napok Londonban

20. Rettenetes kezdet

21. Csodálatos kezdet

22. Demencia, ó, demencia!

Ben Yalom utószava

Köszönetnyilvánítás

Gyermekeimnek, Eve-nek, Reidnek, Victornak és Bennek; valamint az ő gyermekeiknek és gyermekeik gyermekeinek.

– IRVIN D. YALOM

Anisának, aki mindennap dalra fakasztja és megremegteti a szívem.

– BENJAMIN YALOM

Előszó

Egyszer az a merész ötletem támadt, hogy összegyűjtöm a legfontosabb pszichoterápiás meglátásaimat – ebből született A terápia ajándéka című kézikönyv. Annak idején azt írtam a bevezetőjében, hogy hetvenéves koromra két figyelemre méltó dolog történt velem. Egyrészt a pácienseim elkezdtek aggódni, hogy meddig leszek még számukra elérhető. Vajon egy nap elmegyek vakációzni, és többé nem térek vissza? Vagy rövidesen már csak a síromnál tudnak felkeresni? Másrészt azon kaptam magam, hogy – tekintettel a közelinek gondolt halálomra – szeretném minél előbb továbbadni négy évtizedes pszichoterápiás tevékenységem tanulságait.

Akkori félelmeim kissé korainak bizonyultak, hiszen most, több mint húsz évvel később még mindig azon gondolkodom, hogyan tehetném magam hasznossá a pácienseim és szaktársaim számára. Kilencvenharmadik évemet taposva már igazán közel a vég, ezért valóban sürgetővé vált, hogy minél többet megosszak hosszú évek munkájával megszerzett tapasztalataimból. Valóban sürgető a dolog? Ki tudja. Húsz év múlva ismét visszatérhetünk a kérdésre!

Hat évtizedes pályafutásom során egyetlen dolog bizonyult állandónak: a segítséget kérők egyik legfőbb mozgatórugója mindig az emberi kapcsolódás iránti vágy volt. Mindannyian szorosabb, mélyebb kapcsolatokra vágyunk. A minőségibb kapcsolatok kialakításának kulcsa az a képességünk és hajlandóságunk, hogy őszintén megnyíljunk mások előtt, és kialakuljon közöttünk egy meghitt, intim tér. Talán egyszerűnek hangzik, pácienseim túlnyomó többségének mégis nehézséget okoz, hiszen ez a fajta intimitás sebezhetőséggel is jár. De hogyan várhatnánk el, hogy barátaink, rokonaink vagy párunk megnyíljon előttünk, ha mi magunk vonakodunk ezt megtenni? A sebezhetőség természetszerűleg a biztonságérzet megrendülésével jár. Sokaknak – a többségünknek – bizonyára vannak olyan tapasztalatai, amikor érzelmi sebezhetőségünk feltárása egy másik ember előtt rosszul végződött. Ez valóban rettenetes érzés, ezért védekező mechanizmusokat fejlesztünk ki, hogy a jövőben elkerüljük az ilyen helyzeteket – például megtanuljuk, hogy többé ne engedjük meg magunknak az őszinte önfeltárulkozást. Sajnos azonban ha soha nem nyílunk meg mélyen mások előtt, akkor nem részesülhetünk a vágyott mélyebb emberi kapcsolatokban sem.

Az egzisztenciális pszichoterápiához kapcsolódó munkásságom ismerői talán szokatlannak tartják az interperszonális (vagyis személyközi, társas) kapcsolatok ilyen erős hangsúlyozását. Most, hogy újraolvasom A terápia ajándéka bevezetőjét, látom, hogy annak idején az egzisztenciális és az interperszonális megközelítést „párhuzamos, de különböző érdeklődések”-ként mutattam be. Az egzisztenciális pszichoterápia a páciensek belső konfliktusaira fókuszál, melyek az emberi lét adottságaival – a halállal, az elszigeteltséggel, az élet értelmével és a szabadsággal – való szembesülésből fakadnak. Mint A terápia ajándékában kifejtettem, praxisomban az egzisztencialista értelmezési keret (hiszen nem egy önálló, teljes terápiás módszerről van szó) az egyéni terápiákra jellemző. A másik, interperszonális megközelítés alapja az az előfeltevés, hogy a páciensek legfőbb küzdelme az, hogy képtelenek szoros társas kapcsolatokat kialakítani, ápolni és fenntartani. Ezt a megközelítést elsősorban csoportterápiás munkám során használtam, ahol mindig a résztvevők kölcsönös, egymásra felelgető interakcióira, impulzusaira és érzelmeire koncentráltunk.

Most, némileg tán bölcsebben, már úgy vélem, ez a kétfajta megközelítés nem is különbözik olyan nagyon egymástól. Az egzisztenciális szorongások hátterében álló egyik legfőbb ok, hogy egyedül vagyunk a világban, hogy soha nem oszthatjuk meg maradéktalanul a tapasztalatainkat egy másik emberrel. Ez a végső magány sokunk számára félelmetes, és bizonyosan szerepet játszik a legtöbb vallási világmagyarázat sikerességében – hisz a vallások éppen azáltal nyújtanak vigaszt, hogy arról biztosítják híveiket, egy nagyobb egész részei. Sokunk számára, legyünk bár hívők vagy sem, a legjobb gyógyír a végső elszigeteltségnek erre az élményére, illetve a belőle fakadó egzisztenciális szorongásra a másik emberrel való mély összekapcsolódás. Ilyen értelemben tehát amikor azt mondom, hogy a legtöbben társkapcsolati problémáik megoldásához kérnek segítséget, mindez összefügg az alapvető egzisztenciális szorongásokkal is.

Másfelől pedig, bár jelen könyv történetei mind egyéni (kétszemélyes) tanácsadási helyzetben játszódnak, a megközelítésem alapvetően interperszonális: mindig a kettőnk közötti érzelmi tér, az „itt és most” vizsgálatára koncentrálunk, ennek tanulságai azok, amelyek segíthetik a pácienst a másokhoz való minőségibb kapcsolódásban. Összefoglalva tehát: az egzisztenciális és az interperszonális megközelítésmód korántsem különül el egymástól élesen.

Esetemben bizonyosan igaz, hogy a mély kapcsolódás iránti vágyam fontos szerepet játszik egzisztenciális szorongásaim csökkentésében, és ez kiváltképp fölerősödött feleségem halálát követően, 2019 után. Marilynnel hatvanöt éven át voltunk társak. Alig néhány hónappal az elvesztése után tört ki a koronavírus-járvány, én pedig a következő három év túlnyomó részét – jelen könyv időszakát – lehangoló elszigeteltségben töltöttem. Ráadásul valóban aggastyánkorba léptem. Mostanra szinte minden barátom és kollégám meghalt, vagy hamarosan el kell őket veszítenem. Ennek az életkornak ez az egyik nagy hátránya – bár valószínűleg még mindig a hosszú élet a jobb alternatíva.

Ahogy öregszem, továbbra is foglalkoztatnak az egzisztenciális kérdések. A kor előrehaladtával azonban a memóriám romlani kezdett. Mivel e könyv egyik fő motívuma az emlékeim elvesztése, ebben a bevezetőben nem árulok el minden részletet, de két fontos szempontot azért kiemelnék.

Az első, hogy hat évvel ezelőtt be kellett látnom, hogy már nem emlékszem pontosan pácienseim életének és közös munkánknak minden fontos részletére. Egyszerűen nem ígérhettem többé a hozzám fordulóknak, hogy olyan hatékonyan tudok segíteni, mint korábban, oly sok éven át. Azonban nem számoltam fel teljesen a praxisomat: úgy döntöttem, hogy a továbbiakban egyalkalmas konzultációkat tartok az érdeklődőknek. Az itt következő fejezetek alapját ezeknek az egyszeri találkozásoknak a leglátványosabb eredményei és tanulságai adják.

Másodszor: fontos megjegyezni, hogy miközben ezek a történetek az én hangomon (Irvin Yalom hangján) szólnak, a könyvet legfiatalabb gyermekemmel, Benjaminnal közösen írtuk. A kényszerűség vitt rá az együttműködésre, ugyanis képtelen voltam fejben tartani az itt bemutatott számos találkozást és a hozzájuk kapcsolódó terápiás folyamatokat. Szerencsére Ben remek író, már korábban is, sok éven át szerkesztette a munkáimat. Az időzítés nem is lehetett volna jobb: Ben immár huszonöt éves színházi pályafutással rendelkezik, így elkerülte, hogy – mint fogalmazott – szakmailag beárnyékoljam. A tékozló fiú végül hazatért, és belépett a családi könyvbizniszbe. Ben éppen pár- és családterápiás doktori tanulmányai közepén járt, amikor szembesültem azzal, hogy morzsálódó emlékezetem írói ambícióim útjában áll. Az itt következő gazdag anyag Bennel közös vállalkozásunk eredménye, melynek alapját az én tapasztalataim adják, kiegészítve az ő meglátásaival és lényeglátó kérdéseivel. Micsoda szerencsés együttállás! Öröm volt Bennel dolgozni, jófajta kihívást jelentett, hogy újra átgondoljam, letisztázzam néhány korábbi meglátásomat – és mindeközben egyik utolsó tanítványommá fogadhattam a fiamat.

Szóhasználat, figyelmeztetés

Az alábbiakban szeretnék némi sorvezetőt adni e könyv olvasásához. Érdemes előre tisztázni két fogalmat, melyek gyakran felbukkannak majd ezeken az oldalakon. Az első az intimitás. A kifejezést nem szexuális vagy testi értelemben alkalmazom, jóllehet a mai kultúrában gyakran ilyen értelemben használják. Én azonban intimitás alatt a meghittséget, a közelséget, a melegséget, az ismerősség érzését értem – mindazt, ami az emberek egymás felé való gyengéd, szeretetteljes megnyílásával kapcsolatos. Ahogyan ezek a történetek is szemléltetik, a terápia lényege, hogy biztonságos teret nyújtson az effajta intimitás tapasztalására és gyakorlására.

A másik, hogy a konzultációra érkezőket páciensnek nevezem. Ez a kifejezés ma már talán kissé problematikus. A pszichoterápiát eredetileg pszichiáterek találták ki, képzett orvosok, akik magától értetődően betegnek vagy páciensnek nevezték a hozzájuk fordulókat. Az utóbbi évtizedekben azonban a pszichoterápia nagyrészt a pszichológusok, pár- és családterapeuták, szociális munkások és különféle tanácsadók hatáskörébe került, akik jellemzően a kliens kifejezést használják. Én egyik elnevezésnek sem vagyok különösebb híve – a páciens olyan, mintha valami betegségre utalna, a kliens pedig egy üzleti adásvételt idéz –, azonban nem létezik ezeknél jobb, a tanácsadáshoz közelebb álló, gördülékeny kifejezés. Én leginkább úgy gondolok magamra, mint útitársra, aki a másik félnél egy picit talán jobban látja az előttünk kanyargó ösvényt, amelyet közösen járunk be. Mindazonáltal a következő történetekben a páciens kifejezést használom, azzal a kiegészítéssel, hogy nem kínáltam a hozzám fordulóknak tartós terápiát, és nem vállaltam az állapotukért orvosi értelemben felelősséget.

Végezetül: e könyv egyszeri találkozásaim gyűjteménye iránymutatást kereső emberekkel. Több mint háromszáz egyalkalmas konzultációból választottam ki huszonkét történetet azzal a céllal, hogy szakmabelieknek és a terápia iránt érdeklődő laikusoknak segítséget nyújtsak konkrét tanulságok átadásával, illetve bizonyos dilemmák bemutatásával. Fontos leszögezni, hogy még véletlenül sem szeretném azt sugallni, hogy az egyalkalmas tanácsadás a pszichoterápia hatékony modelljének tekinthető! Talán felesleges is volna ezt külön hangsúlyozni, de mivel manapság a biztosítótársaságok és a gyógyszergyártók egyre rövidebb és felszínesebb terápiák irányába terelik a szakmánkat, ezért mégis fel kell rá hívnom a figyelmet. Nem azért írtam ezt a könyvet, hogy a segítségnyújtásnak ez a kísérleti formája széles körben elterjedjen, hanem azért, hogy az olvasó megismerhesse ezeknek a találkozásoknak a tanulságait, és beépíthesse azokat saját életébe vagy terápiás gyakorlatába a számára leghasznosabb módon.

1.
Az agg terapeuta egy napja

Nem indult jól ez a nap. Hajnali háromkor arra ébredtem, hogy begörcsölt a lábam, és nem akar elmúlni. Csendben kisurrantam az ágyból, vigyázva, nehogy felébresszem a feleségem. Marilyn mélyen aludt mellettem. Forró zuhanyt vettem, hogy enyhítsem a lábamban a fájdalmat, aztán langyosra váltottam, majd megtörölköztem, és visszaosontam az ágyba. A meleg ellazította az izmaimat, a görcs valamelyest oldódott. Szorgalmasan igyekeztem visszaaludni. Ám ha alvásról van szó, a „szorgalmas igyekezet” mindig kudarcra van ítélve. Az álmatlanság évtizedek óta mumusként kíséri az életemet.

Ekkor már egy ideje, némi vonakodás után, jelentősen csökkentettem az altatóhasználatot, mivel az orvosom szerint ezek a készítmények gyorsítják a memóriaromlást. Így hát légzőgyakorlattal próbálkoztam. Mélyen beszívtam, majd hosszan kifújtam a levegőt. Óóóómmm, suttogtam halkan a sok éve tanult meditációs gyakorlatot. Hiába. Az enyhe megnyugvást rövidesen felváltotta a szorongás – ugyancsak régi kellemetlen kísérőm. Próbáltam a légzésemre összpontosítani és számolni, de pár perc múlva be kellett látnom, hogy elfelejtettem, hol tartok, és nyugtalan elmém már rég másutt jár.

Egy évvel korábban Marilynnél myeloma multiplexet diagnosztizáltak, a plazmasejtek rosszindulatú daganatos megbetegedését. Éppen a kemoterápiás kezelések közepén jártunk, ami egyelőre nem hozott jelentős javulást. Marilyn testének körvonala az ágyban, egyenletes szuszogása évtizedek óta megnyugtató hálótársaim. Most azonban megjelent közöttünk valami új dolog is harmadikként: a baljós betegség, amellyel a szervezete ádáz harcot vívott.

Ezen az éjjelen azonban örömmel láttam, hogy Marilyn békésen pihen. A félhomályban képzeletben gyengéden végigsimítottam a vonásain. Középiskola óta elválaszthatatlanok voltunk. Ekkoriban napjaim nagy részét az érte való aggódás töltötte ki, miközben próbáltam minél inkább élvezni a vészesen fogyatkozó időt, amit még együtt tölthettünk. Éjjelente gyakran szorongtam amiatt, vajon milyen lesz az életem nélküle. Mivel fogom agyonütni az időt? Kivel oszthatom meg a gondolataimat? Micsoda magány vár rám?

Ahogy ott feküdtem az ágyban, végül beláttam, hogy a gondolataim messze kalandoztak, úgyhogy lemondtam a visszaalvásról. Ránéztem az órára, és meglepve konstatáltam, hogy már hat óra. Ezek szerint, bár észre sem vettem, valahogy mégiscsak elszundíthattam néhány órára.

Reggeli után áttekintettem az aznapi időbeosztásomat. Csak két páciens volt előjegyezve. Az első egy záróülés lesz Jerryvel, aki már egy éve járt hozzám. Jerry negyvenes éveiben járó, sikeres ügyvéd volt. Akkor kérte a segítségemet, amikor két év után szakított vele a barátnője. Ez volt a harmadik kudarcos kapcsolata.

– Nem értem, miért – mondta az első találkozásunk alkalmával. – Van egy szép házam, menő munkám, rengeteg pénzem. Akkor mi a gond? De most komolyan, nézzen rám. – Végigsimított tökéletesen szabott, szemlátomást drága öltönyén.

Jerry nem volt éppen az a kedves, a másik emberből kellemes érzéseket kiváltó típus. Velem is gyakran követelőzött, engem is gyakran kritizált. Kifogásolta, hogy túl magas az óradíjam, felszólított, hogy keressek egy hozzáértőbb kertészt, aki szakszerűbben gondozná a rendelőhöz vezető ösvény mentén nyíló virágokat, és amint belépett a rendelőmbe, leszólta a falakon lévő műalkotásokat.

Azért jött éppen hozzám, hangoztatta többször már az első találkozásaink alkalmával, mert azt hallotta, hogy én vagyok a legjobb, márpedig neki a legjobb kell. Szavait hamarosan csalódott pillantások kísérték, kifejezve nemtetszését, miszerint még mindig nem gyógyítottam ki a bajából. Egyértelműen azt üzente, hogy ezek szerint mégsem én vagyok a legjobb.

Idővel mégis dűlőre jutottunk egymással. Mitől tudtunk jól működni? Két fontos tényező segített az előrehaladásban. Először is Jerry rendkívül motivált volt a változásra. A tüskés felszín ellenére idővel felismerte, hogy valamiképpen ő is hozzájárul párkapcsolati problémáihoz, és nem sajnálta beletenni közös munkánkba a megoldáshoz szükséges erőfeszítést. Le kellett lassítanom Jerryt, hogy legyen elég tere szabadon lélegezni, hogy rájöjjön, a probléma jó része abból az óriási elváráshalmazból ered, amit mindkettőnkre rápakol: egyrészt saját magára, de rám is, amikor azt várja, hogy varázsütésre „rendbe hozzam”.

– Képzelje magát a barátnője helyébe – mondtam neki egyszer. – Mit érezne, ha nem maga volna mindenben a „legjobb”, ha a virágai nem kapnának szakszerű gondozást, ha nem mutatna tökéletesen Jerry oldalán? Vajon Jerry akkor is szeretné és támogatná?

– Kétlem.

– Inkább állandóan kritizálná, maga meg egyre pocsékabbul érezné magát saját maga miatt, meg a kapcsolatuk miatt is. És végül… – hagytam a mondatot befejezetlenül lógni a levegőben.

Jerry egy pillanatra elgondolkodott.

– És végül valószínűleg nem maradna mellettem – fejezte be.

Egy idő után leesett neki a tantusz, belátta, hogy követelőző és kellemetlen viselkedése jelentősen befolyásolja a kapcsolatait. Felismerte a saját szerepét, elkezdett változni. A következő hetekben komolyan javult a modora. Egyre többször vette észre, hogy túl kritikus velem, hogy folyton másokat hibáztat saját életének kudarcai miatt. Lassan belátta, hogy felelős azért, ahogy mások, különösen a lehetséges szerelmi kapcsolatai, reagálnak a viselkedésére. Igyekezett visszafogni azt az éles nyelvét. Elszánt törekvése a változásra kulcsfontosságú volt a fejlődése szempontjából, ugyanakkor a folyamatnak ezt a részét nem én irányítottam.

Valamire azonban nagyon is volt hatásom, mégpedig a köztünk lévő intenzív kapcsolat alakulására. Jerry kezdettől fogva előszeretettel kóstolgatott engem: Miért nem kifinomultabb a művészi ízlésem? Hol a puccos autóm? Miért nem vagyok képes rendbe hozatni? Én azonban állandó szurkálódása ellenére mindvégig kitartottam mellette. Együttérző és melegszívű maradtam, ugyanakkor hajlandó voltam ellentmondani neki, amikor úgy tűnt, erre van szükség. Lassanként megenyhült, felhagyott a rivalizálással. A kapcsolatunk fejlődésével egyre kevésbé éreztem támadónak a megjegyzéseit, inkább szellemes, játékos beszólásokról volt szó, amelyeket könnyedén hárítottam, vagy visszavágtam neki. Egyre szorosabb lett a kapcsolunk, szakszóval létrejött közöttünk a „terápiás szövetség”.

Ennek a szövetségnek a kiépítése és használata terápiás megközelítésem legfontosabb összetevője. Mostanra megszámlálhatatlan előadásban és írásban tettem hitet amellett, hogy valójában „a kapcsolat az, ami gyógyít”. A változást nem valamiféle páciens által kitöltött feladatlap vagy a terapeuta zseniális kérdése indítja el, vagy az, hogy a páciens naplózza a saját viselkedését. Az én megközelítésemben a terapeuta és a páciens közötti őszinte kapcsolat az, amelyen keresztül feltárjuk a problémákat, amelyen keresztül tanulunk, változunk és gyógyulunk.

E kapcsolatnak köszönhetően Jerry egy év alatt nagyszerű haladást ért el. Barátságosabb lett, és ha néha nekem is rontott valami otromba megjegyzéssel, azt következetesen szóvá tettem. Megtanult bocsánatot kérni, vagy már a kimondás előtt visszaszívta a gorombaságait, sőt olykor egészen kedves bókokkal helyettesítette a kellemetlen beszólásokat: „A citromfák sokkal szebbek ezen a héten.” Vagy: „Tudja, az a Buddha-szobor ott a könyvespolcon sokkal érdekesebb, mint elsőre gondoltam.”

Kifejezetten vártam heti találkozásainkat, és szomorúan konstatáltam, hogy ma, tizenegy óra ötven perckor, amikor az utolsó ülésünk véget ér, végleg elbúcsúzunk egymástól. Különböző okok miatt, amelyeket hamarosan elmagyarázok, már a terápia elején egyéves időkeretben állapodtunk meg. Kétségtelen, hogy Jerry a lehető legtöbbet hozta ki ebből az időszakból, és mindketten bíztunk abban, hogy a továbbiakban gazdagabb és kielégítőbb – romantikus és egyéb – kapcsolatokat tud kialakítani.

Aznapi második ülésem teljesen másmilyennek ígérkezett. Egy Susan nevű nőt vártam, akivel mindössze egyetlen találkozót terveztünk. Egyetlen alkalom? Hogyan tudnék egyetlen találkozás során bármi olyat tenni vagy mondani, ami legalább nyomokban hasonlít a hatékony terápiához? És miért akarnám ezt egyáltalán megpróbálni? A magyarázathoz és a háttér megvilágításához egy kicsit vissza kell kanyarodnunk az időben.

Körülbelül öt évvel korábban, a nyolcvanas éveim elején, észrevettem, hogy a memóriám hanyatlik. Mindig szórakozott voltam, gyakran elfelejtettem, hová tettem a határidőnaplómat, a szemüvegemet vagy a slusszkulcsot. De ez most valami más volt. Egyre többször találkoztam olyan emberekkel, akiket felismertem ugyan, de a nevüket képtelen voltam felidézni. Olykor elakadtam egy mondat közepén a megfelelő szót keresve. És egyre gyakrabban fordult elő, hogy amikor Marilynnel filmet néztünk, teljesen elvesztettem a fonalat, nem tudtam, ki kicsoda.

Ahogy romlott az állapotom, rájöttem, hogy valószínűleg nem tudok már olyan típusú hosszú terápiát vállalni, mint közel hatvanéves pályafutásom során. Úgy döntöttem, hogy a nyílt végű, olykor három-négy évig tartó terápiák helyett új pácienseim számára kijelölök egy tizenkét hónapos időkeretet, amit természetesen előre megbeszélek velük. Ebben állapodtam meg Jerryvel is. Az időkorlátot nem kis veszteségként éltem meg, hiszen a korábbiakhoz képest ez jelentős változást jelentett a munkámban, ráadásul nem saját kívánságomból, hanem kényszerűségből. De hamarosan felülkerekedett bennem a kíváncsiság és a vágy, hogy továbbra is segíthessek másoknak.

Végső soron elfogadhatónak találtam ezt a megoldást. Ha gondosan megválasztottam a pácienseimet, közös munkánk során szinte mindig képes voltam több mint eleget nyújtani. Ami azt illeti, néhány esetben az időkorlát jóféle nyomást jelentett, amely a páciens motivációjára is kedvezően hatott. Az új formátum tehát számomra és pácienseim számára is megfelelően működött úgy öt évig. Később azonban, nyolcvanhét éves korom körül egyre inkább azokra az összefoglalókra hagyatkoztam, amelyeket az ülések végén mondtam diktafonra, kifejezetten azért, hogy vissza tudjak emlékezni a beszélgetés részleteire. Rá kellett döbbennem, hogy időnként még ezekkel a hangos jegyzetekkel felszerelkezve sem emlékszem pácienseim arcára, és ismeretlenek a problémáik. Megingott az önbizalmam, kezdtem megkérdőjelezni a munkám értékét. Úgy éreztem, még mindig sokat tudnék nyújtani, de egyértelmű volt, hogy nyugodt lelkiismerettel már nem tarthatok egy évre tervezett terápiát sem.

És mégis… Letaglózott a gondolat, hogy többé nem praktizálhatok. Életem túlnyomó részében mindennapi munkám, sőt személyes küldetésem volt a páciensekkel való találkozás: az, hogy segítettem megküzdeni a legsötétebb gondolataikkal, hogy elkísértem őket az önismeret útján. Ki volnék egyáltalán, ha nem pszichoterapeuta? Az igazat megvallva egyszerre éreztem haragot és rettegést. Még nem álltam készen rá, hogy ennyire öregnek és haszontalannak lássam magam. Úgy éreztem, mintha a praxisom beszüntetésével aláírásomat adnám gyors hanyatlásomhoz és közeli halálomhoz.

Sokáig rágódtam ezen a dilemmán. Mivel a páciens érdeke a legfontosabb, a hosszú terápiát kizártam. Ugyanakkor tisztában voltam vele, hogy sok évtizedes terápiás és kutatói munkám során olyan ritka tudásra és szakértelemre tettem szert, ami továbbra is értéket képvisel. Ráadásul én magam is igényeltem, hogy valamiképpen hasznosnak érezzem magam. Mit tehetnék, hogy segíthessek a pácienseknek, és a saját helyemet is megtaláljam a világban úgy, hogy senkit nem sodrok veszélybe? Szokatlan ötlettel álltam elő. Mi lenne, ha egyalkalmas tanácsadás keretében fogadnám a pácienseket? Abban az egyetlen órában minden tőlem telhetőt megtennék – új nézőpontot, iránymutatást, szeretetteljes, elfogadó jelenlétet adnék –, és szükség esetén továbbküldeném az érintettet egy olyan kollégához, aki reményeim szerint jól megtalálná a hangot az adott személlyel egy hosszú terápia keretében.

Ez a rövid formátum teljesen ismeretlen terület volt számomra. Mindig hosszú távú vállalkozásnak tartottam a terápiát, ha nem is annyira, mint a régimódi pszichoanalitikusok, akik a végtelenített terápiára esküdtek; de azért néha nálam is években volt mérhető, mire egy-egy páciens alaposan megismerte önmagát, és valódi változást tudott elérni az életében. Érdekes kísérletnek fogtam fel, semmi többnek, hogy mennyire válhatok hasznára egy másik embernek pusztán egyetlen találkozás alkalmával.

Az ötlet felmerülése után még jó darabig vacilláltam. Szkeptikus voltam, nem tudtam eldönteni, vajon egy ilyen vállalkozás csupán saját hanyatlásom feltartóztatását szolgálná-e, vagy tényleges segítség lehetne. Ugyanakkor izgatott is a dolog, hiszen tudtam, hogy az évek alatt megérlelt tudásom valóban értékes, és hozzájárulhat mások szenvedésének csökkentéséhez. Időbe telt, mire alaposan megdolgoztam az ezzel kapcsolatos érzéseimet. Talán csak a büszkeségem nem engedi, hogy elfogadjam, már kevésbé vagyok fontos. Másfelől tisztában voltam vele, hogy egy ponton túl el kell fogadnom az elmúlást, és át kell adnom a stafétabotot a következő nemzedéknek. Elképzelni sem tudtam, hová vezethet egy ilyen kísérlet, és ez a tény önmagában is vonzott. Így hát belevágtam az új kalandba, hogy kiderítsem, milyen módon segíthetem elő pácienseimnél a változást egy olyan időkeretben, amely összehasonlíthatatlanul rövidebb annál, mint amit egész addigi életemben szükségesnek tartottam.

Bejelentettem a Facebook-oldalamon, hogy befejezem a hosszú terápiákat, és a továbbiakban egyalkalmas konzultációkat tartok, részben személyesen, Palo Altó-i rendelőmben, részben pedig online. Alig pár óra után záporozni kezdtek a megkeresések. A vártnál sokkal többen érdeklődtek a világ minden tájáról, az angolszász országokon kívül Törökországból, Görögországból, Izraelből, Németországból, és még ki tudja, honnan. A Zoomnak hála leomlottak a földrajzi határok. A legkülönbözőbb korú és társadalmi hátterű személyek jelentkeztek. Rövidesen kiderült, hogy az egyalkalmas műfajnak köszönhetően olyan emberekkel is kapcsolatba kerülhetek, akikkel egyébként soha, hiszen a hosszú terápia megfizethetetlen lett volna számukra. Világossá vált, hogy izgalmas változás elé nézek, és ezúttal minden egészen másképp lesz, mint azelőtt, amikor közel húsz éven át viszonylag hagyományos magánpraxist folytattam a kertünk végében álló, spanyol stílusú kis rendelőmben, illetve még korábban, a Stanford Egyetem pszichiátriai osztályán. De vajon hasznosnak bizonyul-e mindez a pácienseknek? És számomra kielégítő lesz-e? Ezt csak az idő fogja eldönteni. Az biztos, hogy újdonságot jelent, márpedig az én koromban az újdonság nem tréfadolog.