Szeretem, hogy Andrew minden könyve csupa kaland, csupa zabolátlan kreativitás, de legfőképpen csupa szív. A szerző valódi költő és zseniális mesemondó. Bármit ír, én elolvasom.

Sally Lloyd-Jones New York Times-bestseller-író,
számtalan gyerekkönyv szerzője

Felejthetetlen élmény az egész családnak! Teljes szívemből ajánlom a sorozatot!

Sarah Mackenzie, a The Read-Aloud Family szerzője,
illetve a Read-Aloud Revival podcast alapítója és műsorvezetője

A Wingfeather Saga szellemes, fantáziadús, csupa szív könyvsorozat. Szeretettel ajánlom minden fiatal olvasónak, aki már az összes Narnia-könyvet ismeri, és új kedvenc olvasmányt keres.

Anne Bogel, a Modern Mrs. Darcy blog szerzője
és a What Should I Read Next? podcast műsorvezetője

Szertelenül képzeletgazdag és bájosan pimasz eposzi fantasy, amelyből árad a szellemesség és a bölcsesség. Az olvasó ráadásul azt is megtudja, pontosan miként kell elbánni az umfokkal, az agyarakkal, sőt akár egy fogas tehénnel is.

Allan Heinberg, A Grace klinika írója és producere,
a Young Avengers Marvel-képregények társalkotója

Roppant ötletes!

Phil Vischer, a VeggieTales alkotója

Harmat
Budapest, 2024

Originally published in the U.S.A under the title:

The Warden and the Wolf King

Text copyright © 2014 by Andrew Peterson

Interior illustrations copyright © 2020 by Andrew Peterson

Published by arrangement with WaterBrook, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Interior illustrations by Joe Sutphin

Cover art by Nicholas Kole

Cover design by Brannon McAllister

Hungarian edition © 2024 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Szabadi István

ISBN (epub) 978 963 288 851 4

ISBN (mobi) 978 963 288 852 1

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

Ezt a könyvet neked ajánlom,
kedves olvasó!
Már majdnem otthon vagy.

Éjszaka dalról álmodtam,

Különös hangot hallottam.

A szavakat nem értettem,

Csak a dallam szólt szívemben.

Vad, zabolátlan, zengő hang,

Magasba vágyik, célnál van.

Baj, diadal, harc, ígéret,

Nyereség-halál, új élet…

George MacDonald (1842)

Tartalom

Fagyar (térkép)

I. Smaragdvölgy

1. A háború unalmai

2. Jennár esküje

3. A tizenharmadik puffancs

4. Vakpottyantás

5. Szorkcsépelés

6. Az ebalakulat

7. „A holdkatonák dala”

8. Területvita

9. Agyar a tömlöcben

10. A király döntése

11. Szaglás, hallás, visongás

12. Derült égből

13. Harc a csontokért

14. Újabb völgy, újabb szörnyeteg

15. Jennár elragadtatása

16. Sérültek és siratók

17. Nyufihopp tábornok felderítője

18. Az álomablakizé titka

19. Mit látott Kelmár?

20. Mit érzett Léli?

21. Mit hallott Jennár?

22. Léli titkos fegyvere

23. A Ban Rona-i Denevérvész

24. Látogatók Kürtőhegyen

II. Szkrí

25. Muszómancsa

26. Béristálló és Tortázda

27. Becstelen hitványság

28. Zsörtetvek a csatornában

29. Hold a sötétben

30. Irány az üreg!

31. Agyarak az utcán

32. Családi találkozó Vargóéknál

33. Mereli neve

34. Artham szégyene

35. Borli tábornok terve

36. Túl szép, hogy ne legyen igaz

37. Kotordiak a folyóparton

38. A Magház tetején

39. A partalóc, a madárember és a Cikornyás Penge

40. Alku

41. Artham mesél

42. Ha eljön a hajnal

43. Glippfalván

44. Pet lombvára

45. Megtaláltatott és elveszett

III. Throg

46. Plonct poétája

47. Fogas roham

48. Kedvik elöljáró

49. Barlangrajzok

50. Arundell

51. A királynő tanácsa

52. A Fekete-rengetegben

53. A dühös hasadtak

54. Az emlékek kínja

55. Oszkár dalt javasol

56. Hátsón billenteni a csüggedést

57. A dal és a harc ideje

58. Léli háborúja

59. A Throgmély gyomrában

60. Támad az agyar

61. Egyedül a Throgmélyben

62. Pusztulásra várva

63. Grimgár születése

64. Az őskő

65. A Kőmester csuklyája alatt

66. Vumm az aknában

67. Léli ablaka előtt

68. A szkríbeli flotta

69. Alku egy agyarral

70. „Sziklavár szirtjei”

71. Pókifer

72. „Eső és tűz”

73. A mélység felett

IV. Anniera

74. A Névtelen Ghond

75. Anniera szigete

76. A Tűz Temploma

77. Az ellopott kő

78. Ghond terve

79. Sötét szövetség

80. Összeolvadás

81. Ban Rona pusztulása

82. Kitör a csata

83. Hulven gyógyulása

84. A szeretett fiú

85. A csata után

86. Murgá és a kő

87. Kegyelem

88. Hazafelé

89. Az Alkotó

90. A király érkezése

91. A király ajánlata

92. Ismét hazafelé

93. Reggel a Resur-kastélyban

94. A magot elvetik

95. A gyógyulás ára

96. A régi agyarak elmúltak

Utószó

Jegyzetek

Kérdések az olvasóhoz

Köszönetnyilvánítás

I.
Smaragdvölgy

A negyedkorszak 435. évében, Hajnalszárnya Lendár és felesége, a smaragdvölgyi Illia Finly uralkodásának békeidején született egy kislány. Bátyjából, Olmérból a trón védelmezője lett, a lányból pedig a fény szigetének nagykirálynője. Szülei Madiának nevezték el, és szépségének Fagyar szabad vidékein mindenütt híre ment. Amikor fiatal nővé serdülve házasulandó korba ért, egy nyáron a smaragdvölgyi Ban Ronába látogatott, ahová Lendár király és Illia királyné gyakran elhajózott, ha melegre fordult a szél. Megtekintették a Banik Durgát, és vidáman teltek napjaik, míg a völgylakók a játékban gyönyörködtek. Ban Rona ezernyi örömöt kínált, az ifjú Madia mégis annak örült a legjobban, ha a Finly mezején zajló versengést hátrahagyva eltűnhetett a Nagykönyvtár barlangszerű csarnokaiban.

Ott találkozott egy éles eszű fiatalemberrel, akit Bonifer Szquunnak hívtak.

Részlet az Annieriád: A negyedkorszak alkonya című műből

Összeállította N. Retep Oszkár úr,
méltánylója mindennek, ami
tetszetős, különös és/vagy fincsi

A Ban Rona-i Nagykönyvtár főkönyvtárosa,
főtörténésze és főkönyvszaglászója

1. A háború unalmai

Most mi következik? – kérdezte Kelmár.

– Honnan tudnám? Még sosem háborúztam – felelte Jennár.

– De már legalább három órája itt vagyunk. És egy falatot sem ettünk.

– Figyelj, én is csak annyit tudok, hogy itt kell ülnünk csendben, amíg a törzsek végeznek a fogadalomtétellel vagy hogyishívjákkal! És mindenki éhes, de te legalább nem fázol.

– Hány törzs maradt?

– Tudsz számolni.

– Várj, hány törzzsel kezdtük?

– Kel, nem tudnál valahogy odafigyelni arra, ami itt folyik? Anya szerint ilyesmi évtizedek óta nem történt. És végül is miattad vannak itt. Az a legkevesebb, hogy úgy teszel, mintha érdekelne. Pszt! Itt jön egy klántag.

Jennár és Kelmár egy fából ácsolt emelvényen ültek, amely Finly hóval borított mezejére nézett. Ez az a hely – idézte fel Jennár –, ahol sok évvel azelőtt Pöffös Podó elnyerte Vendolin Igiby szívét azzal, hogy benevezett a Banik Durgára, és kiállt a legkeményebb, legdurvább völgylakók ellen. Most azonban nem versenyezni gyűltek össze, a mai nap a háborúról szólt. Ami egyet jelentett az unalommal.

Reggel Nia azzal keltette őket kürtőhegyi hálószobájukban, hogy eljött a főhajtás napja, amelyen nekik – mint Anniera nagykirálya és trónvédelmezője – feltétlenül meg kell jelenniük. A Podó és Friva által készített gyors reggeli után Nia a két fivér és húguk, Léli elé tárta az ünnepi ruhájukat.

Léli fehér, boluszőrmével bélelt ruhát és szürke pöttyös köpenyt kapott, amely takaróként borult rá. Sugárzó csillagot formázó ezüsttű tartotta a vállánál. Amikor Léli új ruhájában és köpenyében, haját fél vállára fésülve, kibontakozó szépségétől pirosló arccal előlépett a hálószobájából, a fiúk szóhoz sem jutottak. Podó, aki épp kötényben, falábán kopogva kerülgette az asztalt, hogy leszedje a koszos tányérokat, felnézett, és azt suttogta:

– Holdanyóra,micsoda szépség!

A két fiú nem kapott hasonló bókot, de jól érezték magukat a királyi ruhákban. Kelmárnak nem kellett kabát, mivel ezüstbarna szőrzet borította. Csak egy vérvörös szövettel bélelt, fekete bőrmellényt viselt, elöl fényes ezüstgombokkal. A gombok Anniera sárkányát ábrázolták, ugyanazt a jelvényt, amelyet Jennár Artham bácsi naplóján látott még Glippfalván. Nia fekete köpenyt terített a vállára, és ezüstnapot formázó tűvel rögzítette a nyakánál. Megpróbált koronát tenni Kel fejére – persze nem a hivatalos annierai fejéket, csak egy karikát, amelyet egy Ban Rona-i kovácsnál rendelt –, hogy királyi külsőt kölcsönözzön fiának a szertartáshoz. Ám minden igyekezete ellenére Kelmár rángatózó farkasfülén sehogy sem állt meg a korona, ezért – fia legnagyobb megkönnyebbülésére – annyiban hagyta a dolgot.

Végezetül Jennár fényes, fekete bőrkabátot kapott hozzáillő csizmával és kesztyűvel. Amikor felhúzta a kesztyűt, és megmozgatta az ujjait, kézfején ugyanazt az annierai sárkányt pillantotta meg bíborszínű cérnával belehímezve a bőrbe.

– Parancsolj! – mondta Nia, miközben egy fekete köpenyt terített a fia vállára. Amikor odalépett, hogy egy félhold alakú tűvel rögzítse, Jennár észrevette, hogy nem felnéz az anyjára, hanem szemtől szemben állnak. – Mikor nőttél meg ekkorára? – kérdezte halkan Nia. Megigazította a köpenyt, és keze egy pillanatig megpihent a fia vállán. – Úgy nézel ki, mint a trón védelmezője. Magas, jóképű és alázatos. Tartsd ma szemmel Kelmárt! Pontosan az ilyen szertartásoktól irtózik.

Jennár Kelre pillantott, aki az asztal fölé görnyedve a reggeli morzsáit söpörte kis kupacba, majd felnyalta.

– Kelmár! – csattant fel Nia, mire a fiú vigyázzba vágta magát, és a köpenyébe törölte a kezét. – Kelmár! – ismételte Nia, mire a fia felkapott egy szalvétát az asztalról, és idegesen nevetgélve megtörölte a kezét és a köpenyét. – Kelmár! – mondta harmadszor is Nia, és kikapta a kezéből a szalvétát.

A fiú észre sem vette, hogy a kendő csupa mézbogyólekvár, és az új köpenyét is összekente vele, ahogy a kezét is, amelyet épp a mellényébe törölgetett szórakozottan.

– Kifelé! – parancsolt rá Nia.

Jennár kiterelte Kelmárt és Lélit a házból, ahol N. Retep Oszkár már útra készen várta őket a szánnal. Kel rögtön fel is ugrott.

– Ahogy Tsantsó Phanza mondta: „Mindhárman remekül néztek ki!” Az ott mézbogyólekvár? – mutatott Kelmár köpenyére Oszkár.

Bár Kel arcát szőr borította, valahogyan mégis úgy tűnt, hogy elpirul, majd lehajolt, hogy Lélit is beemelje maga mögé. Jennár a másik oldalon mászott fel.

– Szép napnak nézünk elébe, ékkövek!

Oszkár csettintett a nyelvével, mire a ló megindult. Az öreg a szája elé húzta a sálját. Eleve nagydarab fickó volt, de a kabátok, köpenyek és takarók különféle rétegei még tovább növelték a méretét. Jennár csak az élénkpiros orrát látta belőle, valamint a sál és a csuklya között kikukucskáló szemüvegét, a többi merő takaróhegy volt.

Egy órán át siklott a szán a hóban, majd felértek a dombtetőre. Hatalmas tömeget pillantottak meg, mintha Smaragdvölgy egész lakossága összegyűlt volna Finly mezeje körül. A hosszú út csendjét hirtelen a sokaság lármája, a lovak nyerítése és a számtalan zászló csattogása törte meg. Tábortűz illata keveredett a nyárson sülő hús aromájával és a lótrágya szagával. Minden törzs felállított magának egy nagy sátrat, amelyet több kicsivel vettek körül, közöttük pedig szekerek, lovak és tábortüzek voltak. Több ezer völgylakó állt csoportokba verődve a tűz körül. Mások versengéssel foglalták el magukat: a hóban birkóztak, vagy a sátrakon túlra kergették egymást.

Finly mezeje azonban középen érintetlen maradt: sima, kör alakú, széltében-hosszában nyíllövésnyi nagyságú, fehér takaró. Egyetlen lábnyom sem rondított bele a hóba, bár a körülötte futó ösvényt latyakossá tette a forgalom. Az út felé eső részen emelvényt alakítottak ki. Egy férfi állt mellette, aki üdvözlésre emelt kézzel fogadta a Hajnalszárnya családot. Jennár már messziről ráismert a magas, szakállas Rudrikra, Smaragdvölgy őrizőjére.

Szívét elszorította a bánat. Tudta, hogy a férfi nem szándékosan ölte meg az apját, de ez sem enyhített a fájdalmon vagy a kínos érzésen sem Jennár, sem Rudrik számára, akit az Esben halála óta eltelt hónapokban alig láttak Kürtőhegyen. Az őriző jó ember volt, Jennár kedvelte őt, de apja hiányának jelképévé vált. El sem tudta képzelni, mit érezhet Nia, aki Esben visszatérésének napjáig szerelmes volt Rudrikba.

– Nos hát – dörmögte Oszkár –, ahogy valamelyik író biztosan mondta valahol: „Kezdődik!” – A szánt az emelvényhez kormányozta, és köszöntötte Rudrikot.

– Oszkár! Örülök, hogy látlak! – üdvözölte Rudrik is az öreget, majd Léli felé nyújtotta a kezét, aki rövid habozás után elfogadta, és hagyta, hogy kiemelje a szánból, aztán óvatosan leeressze a földre. Rudrik biccentett Jennárnak és Kelnek is, de a tekintetük csak egy pillanatig találkozott. – Erre, Hajnalszárnyák! Hosszú nap elé nézünk, de csak így válhatunk harcra kész sereggé.

Az emelvény mellett egy sátor állt, a bejáratot két durgán őrizte. Fekete csuklyájukat mélyen az arcukba húzták, karjukat keresztbe tették. Amikor Jennár és testvérei az őriző nyomában beléptek, a durgánok némán bólintottak először Rudrik, majd Jennár és Léli felé. Talán képzelődött, de Jennárnak úgy tűnt, mintha farkas testvérét észre sem vették volna.

Nem volt ideje ezen töprengeni, mert amint belépett a sátorba, két tucat klántagot – tizenkét férfit és tizenkét nőt – pillantott meg, akik mind vigyázzban álltak. Egy hosszú asztalt fogtak körül a gyertyáktól pislákoló csillár vaságai alatt, amely szemmel láthatóan Ban Rona nagy fáját mintázta. Jennár képtelen volt nem észrevenni az iróniát, hogy Nia alig pár hónappal korábban thuraleit hirdetett, és a fán hagyta véres kézlenyomatát, hogy megmentse Kelmárt azoktól, akik most hűséget készültek fogadni neki.

Rudrik az asztalfőhöz telepedett, és a három üres székre mutatott.

– Üdvözöllek benneteket, Smaragdvölgy klánjai! – köszöntötte a völgylakókat, majd a gyerekek felé biccentett. – Üdvözöllek benneteket, Anniera ékkövei!

Egyszerre mindenki helyet foglalt a teremben. A Hajnalszárnya gyerekek zavartan körülnéztek, majd ők is leültek.

Az asztalnál ülő férfiak mind tipikus völgylakóknak tűntek: hordómellkas, hosszú bajusz és szakáll, arcukon és kezükön csomók és hegek, amelyek arról árulkodtak, milyen keményen dolgoztak és még keményebben szórakoztak. Bár ruhájuk színe és szabása különbözött, mindannyian vastag prém és bőr keverékét viselték, csupa takaros, mintákkal és jelképekkel díszített darabot. A nők viszont nem is különbözhettek volna jobban. Néhányuk karcsú volt és nőies, mint Nia, míg mások nem tűntek ugyan kevésbé szépnek, de testesek voltak, mint a férfiak. Akadt, aki ragyogó ruhát viselt, és kardot a hátán, míg volt, aki egyszerűbben öltözött, de a haját kacskaringós fonatokba rendezte. Egyesek még a férfiaknál is nagyobbra nőttek, és arcukat Olimphia Gödrikét idéző csúf szőrszálak és szemölcsök tarkították. Jennár feltételezte, hogy a férjeik mellett foglalnak helyet, sőt valószínűnek tartotta, hogy ők ejtették a sebeket, amelyek a férfiak hegeihez vezettek. Ennek ellenére a legtöbb pár kézen fogva ült.

– Azok kedvéért, akik még nem látták őt – szólalt meg Rudrik –, bemutatom Hajnalszárnya Kelmárt, a fény szigetének nagykirályát!

A teremben minden szem végigpásztázta Kelmárt szégyenérzet nélkül. A legtöbb arcon tisztán látszott az óvatosság és az ellenszenv, bár néhányan őszinte mosollyal és biccentéssel köszöntötték. Jennár büszkén nyugtázta, milyen egyenes derékkal ül Kelmár, és a klántagok szemébe néz.

– Üdv mindenkinek! – köszörülte meg a torkát Kelmár. – Nem tudom, mit is mondhatnék azon kívül, hogy örülök a találkozásnak. Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de az én életemet eléggé felforgatta a Névtelen Ghond. Valakinek meg kell állítania, különben egész Oerwendet elfoglalja, és mindenkit átváltoztat… átváltoztat… – Lepillantott karmaira és szőrös kezére. A sátorra fájdalmas csend telepedett. Kelmár mély levegőt vett, és kitárta agyarkezét, hogy mindenki láthassa. – Átváltoztat ezzé. Valakinek meg kell állítania, és úgy tűnik, hogy Smaragdvölgy népén kívül senkiben sincs elég bátorság ahhoz, hogy visszavágjon. Szóval, mint mondtam, örülök, hogy itt vagytok. Ez minden. – Kezét az asztal alá rejtette, és hátradőlt a széken. – Ó, el is felejtettem! – húzta ki magát ismét. – Ő a húgom, Léli, a dal hercegnője. A bátyám pedig Jennár, a trón védelmezője. Nem tudjuk, mit kellene tennünk, de segíteni akarunk.

Léli végighordozta tekintetét az asztalnál ülőkön, mintha azt nézné, melyikük mer szót emelni a bátyja ellen. Rövid szünet után a törzsfők helyeslően felmordultak, és súlyos öklükkel olyan hosszan és hangosan csapkodták az asztalt, hogy Jennár azt hitte, rögtön eltörik.

Rudrik lecsendesítette az egybegyűlteket, majd ismertette a napirendet, amely mindhárom gyerek számára elviselhetetlenül unalmasnak ígérkezett. A törzsfők tizenkét klánja alá sok különálló nemzetség tartozott, és minden nemzetségfőnek külön-külön Kelmár elé kellett járulnia, hogy hűséget fogadjon a fény szigetének és a kölyökkirálynak. A vezetők egyesével odaléptek a mezőn álló emelvény elé. Elmondták nemzetségük történetét, hogy milyen nagy tetteket hajtottak végre a különböző csatákban az évszázadok során, egészen a másodkorszakig visszamenően. Minden vezér gondosan számba vette erősségeiket és gyengeségeiket. Egy örökkévalóságig tartó dicsekvés, nagyotmondás és hencegés után a vezető meghajolt, felvonultatta zászlaját először a törzsfője, majd Kelmár előtt, és végül kitűzte az annierai zászló mellé.

Oszkár bőszen jegyzetelt. Léli elhozta a daloskönyvét, és a hárfasíp ujjrendjét gyakorolta. Jennár hősiesen igyekezett figyelni, Kelmár pedig mindent megtett, hogy ébren maradjon.

A szertartás mintha a végtelenségig húzódott volna. Végül Ban Szoran egyik nemzetségfője lépett az emelvény elé. Inas fickó volt, és a csípős hideg ellenére sem viselt inget. A mellkasát és az arcát bíborszínű csíkok díszítették, és szinte vicsorgott, amikor megszólalt:

– A nevem Karnak, és én ugyan nem esküszöm hűséget Fagyar agyarának!

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Honlap: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Müller Péter

Tervezőszerkesztő: Boltos Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

IM Fell English – SIL Open Font License

Marcellus – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

A Hajnalszárnya-sorozat kötetei:

WWW.HARMAT.HU

A Harmat Kiadó gondozásában megjelent:

C. S. Lewis: Narnia krónikái

Narnia birodalmának titokzatos történetét hét részben meséli el a világhírű szerző, C. S. Lewis, ám a kötetek külön-külön is remekművek. A sorozat a jó és a rossz örök háborúját mutatja be: olykor a csatamezőn, nyílt küzdelemben csap össze a fény az árnnyal, máskor a szív rejtett zugaiban.

Narnia az az ország, amelyre egy boszorkány örök telet bocsát, ahol több beszélő állat él, mint ember, és a csatákat kentaurok, faunok és óriások vívják. Itt olyan utakon járhatunk, amelyek a világ végére vagy a föld alá vezetnek bennünket, megtudhatjuk, mi az árulás és mi a hőstett, továbbá mit jelent megnyerni vagy épp elveszíteni egy barátot. Kalandos utazás ez a fantázia birodalmában, ugyanakkor a legmélyebb valóságban.

A Narnia krónikái lenyűgöző története olvasók millióit ejtette rabul az elmúlt ötven évben, és mára a klasszikusok közé emelkedett. Három kötetből (Az oroszlán, a boszorkány és a ruhásszekrény; Caspian herceg; A Hajnalvándor útja) nagy sikerű mozifilm is készült.