John Hughes-Wilson ezredes

A katasztrófa küszöbén

Az atomenergia tragikus története Marie Curie-től Fukusimáig

részlet

Corvina

Text copyright John Hughes-Wilson © 2021
Originally published in the English language as Eve of Destruction in the UK by John Blake Publishing, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

Hungarian translation © Németh Anikó Annamária, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Colonel John Hughes-Wilson: Eve of Destruction. The Inside Story of Our Dangerous Nuclear World,
John Blake Publishing, London, 2021

A könyvet tervezte: Karcagi Klára
Borítófotó: Az 1945. augusztus 9-ei atomtámadás Nagaszaki ellen (Wikipédia)

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6910 6

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Könyvemet Andrew Haywardnak ajánlom, ugyanis az ő ötlete volt. A londoni kiadói világ egyik nagy figurája és vérbeli irodalmi ügynök.

Tartalom

Előszó

Bevezető

1 Atomok

2 Kíméletlen sugarak – néma gyilkosok

3 Hoppá! Az első balesetek

4 Majdnem katasztrófák – az első katonai balesetek

5 Kudarc a Bikini-atollnál

6 A francia malőr

7 Ne ássatok tovább! – Az építőmérnökök szerepéről

8 A nukleáris haditengerészet

9 Oroszország ijesztő statisztikái

10 A Kurszk katasztrófája

11 Mennyei manna? – Elveszett bombák

12 A tűzijátékok nem veszélytelenek

13 A sugárzás egészségkárosító hatásai

14 Nem lehet szőnyeg alá söpörni

15 Nagy-Britannia mocskos titka – Tűz a Windscale erőműben

16 Lélegzet-visszafojtva figyel a világ – Kuba 1962

17 Az igazi kubai rakétaválság – A tengeren

18 Az Able Archer hadgyakorlat, 1983

19 Polgári célú létesítmények katasztrófái

20 Csernobil – Az eddigi legsúlyosabb

21 Kelet titkai: Kína, India, Pakisztán – és Izrael

22 A vádlottak padján Japán

23 Japán nukleáris rémálma – Fukusima

24 Téves riasztások

25 Félelmeink netovábbja – Terroristák atomfegyverekkel

26 Bizonytalan jövő? Összegzés és következtetések

Függelék

Jegyzetek és források

Név- és tárgymutató

Előszó

Ez a könyv az ügynököm, Andy Hayward javaslatára született meg. Kezdetben nem lelkesedtem az ötletéért; úgy gondoltam, már eddig is rengeteg kiadvány jelent meg a nukleáris balesetekről és atomkatasztrófákról. Ő azonban több mint 40 év tapasztalattal rendelkezik ebben a szakmában, olyan alaposan ismeri a könyvkiadás világát, mint csak kevesen, és miután nekiláttam az anyaggyűjtésnek, igazat kellett adnom neki: úgy láttam, mégis van létjogosultsága egy ilyen könyvnek. További biztatást kaptam Toby Buchantól, a John Blake Publishing munkatársától, aki felismerte a John F. Kennedy elnök elleni merényletről írott, még 2013-ban publikált könyvemben rejlő piaci lehetőségeket.

Tény, hogy számtalan „nukleáris” témájú kiadvány létezik már, de többségük szerzője csak egy-egy problémára összpontosított. Többtucatnyi mű taglalja például a Csernobilban, a Three Mile Island-i erőműben és a Fukusimában bekövetkezett atomkatasztrófát, de alig néhány foglalkozik a közelmúlt nukleáris baleseteivel általában véve; már egy futólagos áttekintés is elég volt ahhoz, hogy rádöbbenjek: sokkal több ilyen incidens történt, mint ahány bekerült a köztudatba.

Minél mélyebbre merültem a témában, annál több adatra bukkantam, és annál egyértelműbben kirajzolódott előttem a hanyagságból és olykor vérlázító szakmai inkompetencia miatt bekövetkezett nukleáris balesetek hosszú éveken át elhallgatott története. Olyan hátborzongató felismerésekre jutottam közben, amelyek valósággal sokkoltak. És nem csak Kennedy elnökre és a kubai válságra gondolok. Nagyon sokkal tartozunk az olyan kiváló embereknek, mint Arhipov parancsnok és Petrov alezredes, akik – túlzás nélkül állíthatom – a helyszínen tanúsított gyors észjárásuknak és józan gondolkodásuknak köszönhetően a szó szoros értelmében megmentették a világot. Ami engem illet, korábban fogalmam sem volt róla, milyen közel állt az emberiség egy armageddonhoz.

Személyes élményeimből fakad érdeklődésem a téma iránt: az 1983-as Able Archer hadgyakorlat idején hírszerző tisztként szolgáltam a Szövetséges Hatalmak Európai Főparancsnokságán (Supreme Headquarters Allied Powers Europe, röviden: SHAPE).
A Kubáról és az Able Archer 83-ról szóló fejezetekben így aztán felhasználhattam saját tudásomat, persze aktualizálva. Tisztjelölt koromban még átaludhattam kimerültségemben az 1962-es kubai rakétaválságot, 1983-ban a SHAPE műveleti termében azonban már pontosan tudtam, hogy történelmi jelentőségű, sorsdöntő események zajlanak körülöttem. Ott és akkor mindannyian tisztában voltunk ezzel.

Ugyanígy hagyatkozhattam személyes tapasztalataimra korábbi köteteim – az Intelligence Blunders és az On Intelligence – Kubáról és az Able Archer hadgyakorlatról szóló fejezeteiben, amelyek anyagát szintén naprakész információkkal frissítettem.

Ez a könyv tehát egyfelől a téma iránti szakmai érdeklődésem kvintesszenciája, amihez mélyreható kutatás társult arról, hogy mi történt valójában az emberiség veszélyes nukleáris „játékszerei”-vel, fegyverekkel és békés céllal épített atomerőművekkel egyaránt. Ezek mindegyike igen nagy veszély hordoz magában; ráadásul mi, emberek számos súlyos hibát és mulasztást követtünk már el eddig is.

Ez a kötet tényfeltáró mű, de egyúttal figyelmeztetésként is szolgál.

John Hughes-Wilson

Ciprus, 2021

Bevezető

„Megfejtettük az atom titkait, és megtagadtuk a Hegyi Beszédet.”

– Omar N. Bradley tábornok

A nukleáris fegyverek félelmetes találmányok. Rendkívül szélsőséges már a fejlesztésük és a puszta létezésük megítélése is, engem azonban, aki nukleáris, biológiai és vegyi hadviselésre kiképzett szakember vagyok, zsigeri félelemmel töltenek el.

Akinek nincsenek személyes tapasztalatai a vegyi fegyvereknek az emberi testre és szervezetre gyakorolt hatásáról, vagy nem látott még a saját szemével atomrobbanást, az nem is alkothat reális képet halálos, pusztító potenciáljukról. Az 1945-ben Japánra ledobott két atombomba túlélőinek beszámolói több mint ijesztőek. Az azóta eltelt időszakban a tudományos kutatások újabb borzalmakat tártak fel, így minden eddiginél kockázatosabb a mindennapok nukleáris valósága, amiről az emberek többsége nem tud vagy nem akar tudni, mert belegondolni is túlságosan nyugtalanító.

Hiába érezzük megterhelőnek már azt is, hogy gondolkodjunk erről, nem tehetünk úgy, mintha sohasem következhetne be egy súlyos atombaleset. A nukleáris katasztrófák a valóság részei, ezért fontos tisztában lennünk a következményeikkel, ha reálisan fel akarjuk mérni az atomfegyverek valós veszélyeit, legyen szó akár fanatikus terroristák vagy egy „lator állam” által végrehajtott merényletről, avagy közönséges balesetről – amire túlságosan is gyakran volt példa az utóbbi időben. Bár egyelőre sikerült elkerülnünk az atomháború kitörését, számos olyan incidensről van tudomásunk, amely komoly aggodalomra ad okot. Ilyen példákat fogok bemutatni ebben a kötetben is. Sajnos ma már a nukleáris balesetekre is érvényes: tizenkettő egy tucat.

Szembe kell néznünk egyrészt a nukleáris hadviselés veszélyeivel – amelyek egyre reálisabbak az idő előrehaladtával –, másrészt a polgári célú atomerőművek kockázataival is: az ilyen létesítményekben túlságosan gyakran alakultak ki vészhelyzetek az első, még jóval az atombomba kifejlesztése előtt történt nukleáris baleset óta.

Míg a hagyományos robbantások hatásait még a civilek is jól ismerik egy olyan korban, amikor terroristák rögtönzött robbanószerkezeteket (Improvised Explosive Device, IED) vetnek be, tisztában kell lennünk azzal is, hogy a nukleáris fegyverek másmilyenek: sokkal többre képesek, mint pusztán egy olyan nagy erejű robbanást előidézni, mintha jó sok TNT okozná. A nukleáris eszközök pusztító hatása egyáltalán nem olyan, mint a konvencionális robbanószereké. Az atomfegyverek nem csak ízekre tépik az emberi testet. Négy különböző módon képesek megsemmisíteni, gyilkolni, sebesülést okozni és megnyomorítani az áldozatokat – ezért fontos tisztában lennünk vele, miféle fenyegetést jelentenek ránk nézve.

Az első dolog, amit biztosan érzékel az, aki legnagyobb szerencsétlenségére egy nukleáris robbanás közelében tartózkodik: egy igen intenzív, kettős fényhatás, amelyet így is szoktak jellemezni: „fényesebb, mint ezer nap”. Ez a kifejezés pedig nem akárhonnan, hanem a hinduizmus ősi szent könyvéből, a Bhagavad-gítából származik. A villanás megégeti az áldozat szemgolyóját, ráégeti az ember árnyékát a falra mint egy rettenetes fotónegatívot vagy kísérteties emlékművet.

Ezt követi az elviselhetetlen hőség, ami több tízmillió Celsius-fokos hullámokban pulzál, fénysebességhez közeli sebességgel indulva a középpontból, a robbanás helyén keletkező fényes tűzgömbből. A hőség elviselhetetlen és mindent elemésztő: elporlasztja nemcsak a fákat, hanem a téglát is, az élőlények lágy szöveteiről, a húsról és a csontokról már nem is beszélve. Az emberi testet egyetlen másodperc alatt elhamvasztja. Megolvad, sőt, lángra lobban tőle még az üveg is.

A harmadik kísérőjelenség az elsöprő erejű robbanáshullám, ami több mint 4800 km/h sebességgel indul a robbanás helyéről: „gyorsabb, mint egy kilőtt lövedék”, és gyakorlatilag mindent megsemmisít, ami csak az útjába kerül. Összedönti az épületeket; a gépkocsikat, az embereket és az állatokat feltartóztathatatlan viharként sodorja magával – százszor borzalmasabb, mint a legpusztítóbb tornádó. Semmit sem kímél, ami az útjában áll. Hirosimát csak a legellenállóbb betonépületek élték túl, de ezek vázszerkezete is megsérült, deformálódott és megroppant. Napjainkban, elsősorban a modern kori építészet nagyzolásának „köszönhetően”, épületeink valójában még jobban kiszolgáltatnak a nukleáris pusztításnak. Egy nukleáris támadás esetén hamar bebizonyosodna, hogy a londoni Shard („Üvegszilánk”) épület túlságosan is rászolgál a nevére: borotvaéles üvegszilánkok milliói röpülnének belőle szanaszét, több kilométeres körzetet beterítve.

Végül, és ez a legalattomosabb valamennyi kísérőjelenség közül, a hőség és a robbanáshullám után beindul a sugárzás, a láthatatlan és hallhatatlan gyilkos. A radioaktivitás azonban nem csak a nukleáris robbanások vagy atombalesetek velejárója: számos formában a természetben is jelen van bolygónkon. Az ember által indukált nukleáris események okozta sugárzás intenzitása és hatóköre azonban teljesen más léptékű és dimenziójú. Mivel érzékszerveinkkel felfoghatatlan, nem látjuk, nem halljuk és más formában sem érzékeljük a jelenlétét, úgy indít támadást ellenünk, hogy észre sem vesszük. Átjárja a talajt, az épületeket körülöttünk, mélyen beleivódik a földbe, és hatására minden tárgy, amit csak megérintünk, nukleáris veszélyforrássá változik. Nem feltétlenül világít a sötétben, mégis ott rejtőzik mindenben, valamennyi élőlényben és élettelen tárgyban, amelyet elért a radioaktív sugárzás: amit elért, az attól fogva maga is láthatatlan sugarakat bocsát ki magából, amelyek gyilkolnak, bénítanak és megnyomorítanak, jellemzően jóval a robbanás után is.

A radioaktív sugárzás nem tűnik el. Egyes kockázatai rövidebb ideig állnak fenn ugyan, de többségük hosszú távon is problémát jelent: szunnyadni látszik, csakhogy beszennyezi a talajt és az egész térséget, a szél szárnyára kapva akár több ezer kilométeres körzetbe is eljuthat. Évekkel azután, hogy az első akut hatások enyhülnek, a visszamaradt, úgynevezett reziduális sugárzás továbbra is sokféle fizikai problémát okoz az emberek számára, a leukémiától a rák egyéb típusain át a torzszülött csecsemőkig. Vagyis, ha te magad nem estél áldozatul a robbanást kísérő fénynek, hőnek vagy robbanáshullámnak, akkor is számolnod kell még a sugárzással – ami például azt is jelentheti, hogy a környezeted hosszú időre lakhatatlanná válik. Az atomfegyverek radikálisan különböznek a hagyományos robbanószerektől, szinte minden szempontból.

Harry S. Truman amerikai elnök maga sem volt egészen tisztában a nukleáris fegyverek teljes potenciáljával, amikor parancsot adott az első atombomba ledobására. Ez még 1945-ben, a II. világháború utolsó évében történt, és az elnök úgy gondolta, „mindössze” egy új, hatalmas robbanást engedélyezett. Akkor csak maroknyi tudós lehetett tisztában azzal, hogy mit is szabadítottak rá a mit sem sejtő világra. Közéjük tartozott J. Robert Oppenheimer is. Truman elnök abban az évben július 25-én így írt minderről naplójában:

„Feltaláltuk az emberiség történetének legpusztítóbb bombáját. Lehet, hogy ez az a megsemmisítő erejű tűzvész, amelyet az Eufrátesz völgyének ókori civilizációja az özönvíz idején a legendás bárkával életet mentő Noé utáni korszak katasztrófájaként jövendölt meg.

Mi mindenesetre úgy »vélelmezzük«, hogy találtunk egy eljárást, amellyel előidézhetjük az atom felbomlását. Az új-mexikói sivatagban végzett kísérlet megdöbbentő volt – és ez még enyhe kifejezés […] A robbanás több mint 200 mérföld [320 kilométer] távolságból látható és 40 mérföldes [65 kilométer] körzetben, sőt távolabbról is hallható volt […].

Örülhet a világ, hogy nem Hitler vagy Sztálin népe találta fel ezt az atombombát. Úgy tűnik, ez minden idők legfélelmetesebb találmánya, amely felhasználásától függően azonban akár a leghasznosabb is lehet.”

Truman lelkiismeret-furdalás nélkül döntött a bomba bevetéséről, amivel kettős célja volt: megadásra kényszeríteni a japánokat és megmenteni az amerikaiakat, akiknek az életébe került volna, ha le kell rohanniuk a japán szigeteket. A szakértők úgy becsülték, hogy ez az „Olimpic hadművelet” kódnéven emlegetett invázió körülbelül egymillió halálos áldozatot követelt volna. Az amerikai elnök abban a hiszemben döntött így, hogy az atombomba feltalálása nem több, mint az emberiség újabb lépése a brutális hadviselési arzenál fejlesztésének útján. Pusztán csak egy nagyobb bomba? Ma már tudjuk, hogy ennél többről van szó.

1945 óta a probléma folyamatosan, észrevétlenül és feltartóztathatatlanul súlyosbodott. A II. világháború befejezése óta egyszer sem került sor újabb nukleáris támadásra, miközben az atomfegyverek arzenálja megsokszorozódott, és ezek az eszközök egészen napjainkig úgy pihenhettek, mint sárkányok a barlangjaikban.

Az igazi probléma az, hogy nem szűnt meg a potenciális fenyegetés. Aggasztóan sok nukleáris balesetről és hajszál híján bekövetkezett katasztrófáról van tudomásunk, amelyek ugyanúgy érintették a katonákat, mint a civileket. Ennél is súlyosabb, reális veszély az, hogy iszlám fanatikusok vagy hasonló, radikális gondolkodású terroristacsoportok kezébe kerülhetnek atomfegyverek. A nukleáris eszközök terjedése, éspedig minden formájukban, továbbra is halálos és egyre fokozódó fenyegetést jelent.

Ha az al-Káida, az ISIS vagy bármely másik fanatikus dzsihadista csoport egyszer csak megkaparint egy pakisztáni atomfegyvert, az azt jelenti, hogy akár 40 kilotonna hatóerejű robbantást is végrehajthatnak. Egy kilotonnás detonáció megfelel 1000 tonna TNT erejének. Ha valakik felcsempésznének egy 40 kilotonnás eszközt egy hajó fedélzetére, amely bejuthat, mondjuk, London vagy New York kikötőjébe, azzal több mint 50 négyzetkilométernyi területet tehetnének a földdel egyenlővé a merénylők: több nemzedékre válna lakhatatlanná Manhattan vagy London. Ehhez képest eltörpülnének a World Trade Center ellen szeptember 11-én intézett támadások: mintha csak színházi próbák lettek volna az igazi előadáshoz.

A nukleáris háborún kívül a terrorizmusnak ez a formája jelentheti talán a legsúlyosabb fenyegetést, amellyel szembesülünk napjainkban. Bár számos irodalmi alkotás és hollywoodi film dolgozta már fel ezt a témát, nem engedhetjük meg magunknak, hogy pusztán fikcióként kezeljük, bármennyire is szeretnénk. Bőségesen van már bizonyíték, arra, hogy milyen hiányos az atomfegyverek biztonsági ellenőrzése. Nagyobb veszély rejlik ebben, mint a terrorista fenyegetésben.

Egy pusztító nukleáris baleset bekövetkezésének valószínűsége azonban még ennél is lényegesen nagyobb. A halálos eszközöket ugyanis emberek ellenőrzik és kezelik, márpedig hibázni mindannyian hajlamosak vagyunk. Egy az 1986-os csernobili katasztrófához hasonló előfordulásának sokkal nagyobb az esélye, mint egy atomháború kitörésének, vagy akár egy nukleáris terrorcselekménynek.

Az alapprobléma lényegében abból fakad, hogy bármennyire szeretnénk is, nem lehet meg nem történtté tenni az atomfegyverek feltalálását. Ahogyan a számszeríjat sem száműzhette a középkorban az aggódó pápaság, vagy a 19. század elején a vadonatújnak számító torpedókat a brit kormány, hiába szerette volna megtiltani a használatukat azon az alapon, hogy egy másik ország gyengébb ütőerejű haditengerészete esetleg éppen általuk tesz majd szert előnyre egy nagyobb haderővel, például a brit hadiflottával szemben. Egy új típusú fegyver olyan, akár a palackba zárt szellem: ha egyszer kiszabadult, képtelenség visszagyömöszölni.

1945 óta több száz atombalesetet dokumentáltak, civil és katonai jellegűeket vegyesen, amelyek közül sok legalább akkora, de nemritkán még nagyobb pusztítást okozott, mint bármelyik Hirosima-típusú bomba. Az a szomorú igazság, hogy az utóbbi 75 év atombalesetei nem sok jót ígérnek a jövőre nézve. Komor figyelmeztetésként szolgálnak számunkra: ha a túlélés a célunk, akkor sokkal szigorúbban kell ügyelnünk a nukleáris biztonságra.

Az eddigiekből azt a kijózanító következtetést vonhatjuk le, hogy elkerülhetetlen, hogy egy napon felmérhetetlen pusztítást fog okozni egy atomháború, egy őrült terrorista vagy egy súlyosabb nukleáris baleset. Az emberiség múltjából kiindulva valószínűleg csak idő kérdése.

Rengeteg intő jel mutat erre.

1 Atomok

„Minden atomokból épül fel – parányi részecskékből, amelyek folyamatosan keringenek, vonzzák egymást, amikor kissé eltávolodnak, de taszítják, amikor egymáshoz nyomódnak.”

– Richard P. Feynman, fizikus

Az atom az anyag alapegysége. Ez a legkisebb létező dolog, ami már meghatározható, sajátos kémiai tulajdonságokkal rendelkezik. Számos változata ismert, mindegyiknek külön elnevezése van, ahogyan atomtömege és mérete is, az adott elemtől függően.

Magát az „atom” elnevezést Démokritosz ókori görög filozófus alkotta meg Kr. e. 400 körül; a görög „atomosz” (ἀτόμος), azaz „oszthatatlan” szóból. Volt egy elmélete, miszerint minden létező dolog egészen apró, az emberi szem számára láthatatlan gömbökből épül fel. Mivel ezt nem lehetett bebizonyítani akkor, és senki emberfia nem látott atomot még szabad szemmel, a koncepció egészen 1650-ig, a modern kori kémia tudományának megszületéséig az elméleti filozófia egyik vitatott témája maradt. Sok mindent köszönhetünk a csillapíthatatlan tudásszomjnak, ami a felvilágosodás mozgatórugója volt.

1777-re Antoine Lavoisier francia arisztokrata, akit ma már „a modern kémia atyja”-ként tartunk számon, számos fontos felfedezést tett. Az egyik az oxigén létezésének, majd annak a ténynek a felismerése, hogy az anyag több különböző alkotóelemből tevődik össze. Lavoisier tett javaslatot az elem meghatározására, és ő állapította meg azt is, hogy az anyag oszthatatlan részecskékből, azaz atomokból épül fel. Korszakos jelentőségű munkássága „jutalmaként” – annak dacára, hogy több hasonló jelentőségű felfedezést tett, és a Francia Tudományos Akadémia tekintélyes tagja volt – lefejezték a forradalom idején: arisztokrata lévén a „nép” ellenségének számított ekkor.

Amit Lavoisier elkezdett, azt a brit tudósok folytatták. 1803-ra John Dalton filozófus már dolgozott egy elméleten: eszerint a különféle elemek kis szilárd, tömör gömbökből állnak, amelyek összekapcsolódhatnak egymással, és így vegyületeket hozhatnak létre. Dalton jegyzeteiből nem derül ki, hogyan jutott erre a következtetésre, de a teóriája előremutató volt, és meghatározta a kémia fejlődésének irányát. Megerősítette, hogy az elemeknek rendkívül kicsi részecskékből kell állniuk, amelyeket ő is atomoknak nevezett, és a következő megállapításokat tette róluk:

1.Egy adott elem atomjai azonos méretűek, tömegűek és egyéb fizikai tulajdonságaikat tekintve is megegyeznek.

2.A különféle elemek atomjai méretüket, tömegüket és más jellemzőiket tekintve is különböznek egymástól.

3.Az atomokat nem lehet megsemmisíteni.

4.A különböző elemek atomjai egymáshoz kapcsolódva hozzák létre a kémiai vegyületeket.

5.A kémiai reakciók során az atomok kombinációi átrendeződnek vagy felbomlanak.

Dalton munkássága természetszerűleg újabb kérdéseket vetett fel. Nevezetesen: mi az anyag valódi természete? Felbonthatók-e vagy széthasíthatók-e az atomok?

A 19. század folyamán során számos természettudós kezdte tanulmányozni az anyag összetételét, valamint azonosítani és meghatározni az elemeket. 1869-re Dmitrij Mengyelejev orosz tudós (akit ápolatlan szakálla, vad tekintete és hosszú haja miatt Raszputyinhoz hasonlítottak), jobb módszert talált a kémiai ismeretek rendszerezéséhez. Ez elvezetett a periódusos törvény megfogalmazásához – miszerint az elemek kémiai és fizikai tulajdonságai egy rendezett és kiszámítható logika szerint ismétlődnek és vissza-visszatérnek, ha rendszámuk szerint növekvő sorrendbe állítjuk őket. Ezt illusztrálandó megalkotta a periódusos rendszernek nevezett táblázatot, amely a természettudományok egyik legemblematikusabb, azonnal felismerhető jelképe lett. (Tőle függetlenül és vele nagyjából egy időben Lothar Meyer német kémikus is megalkotta a maga periódusos törvényét és táblázatát.) Ennél is fontosabb azonban, hogy Mengyelejev a periódusos rendszert olyan kémiai elemek létezésének és tulajdonságainak „előrejelzésére” is használta, amelyek akkor még ismeretlenek voltak a tudomány számára, ám később valóban felfedezték őket. Ez az a felismerés, ami biztosította Mengyelejev helyét a tudománytörténetben. Az elemek egyike, az uránium azután különösen nagy figyelmet kapott.

Az uránium létezése már régóta ismert volt. 1789-ben Martin Klaproth német vegyész a napjainkban uraninitként ismert szurokérc vagy uránszurokérc nevű sűrű, fekete ásványt vizsgálta, amelynek akkoriban Kongó és Kanada volt a lelőhelye. (Enyhén radioaktív, ami természetes urániumtartalmának köszönhető, emellett kis mennyiségben rádiumot is tartalmaz, ami az uránium bomlásának – szintén radioaktív – mellékterméke.

Klaproth a szurokérc salétromsavban való oldásával egy sárga anyagot állított elő, amelyet új elemként azonosított, és az Uránusz bolygóról urániumnak nevezett el. A természettudósok az 1890-es évekre kezdték felismerni, hogy az uránium rendkívül furcsa elem, amely további alapos tanulmányozást igényel. Henri Becquerel francia fizikus kimutatta, hogy az uránium és a rádium is egyfajta titokzatos sugárzást bocsát ki. 1900-ban a rádium sugárzásának vizsgálata során Paul Villard felfedezte a gamma-sugarakat. Néhány évvel később Németországban Wilhelm Röntgen véletlen folytán azonosította az X-sugarakat: felfigyelt rá, hogy egy kisülési cső közelében hagyott fotólemezen megmagyarázhatatlan elfeketedések keletkeztek, aminek egy ismeretlen sugárforrás lehetett az oka.

Villard és Röntgen sugárzásról szóló elméleteit a Curie házaspár, Pierre és Marie Curie fejlesztette tovább. A 19. század végére a brit hadsereg már hordozható röntgenkészülékeket használt számos tengerentúli hadjárata során, így például a szudáni és a búr háborúban is, a sérült katonák testébe fúródott lövedékek és repeszek pontos helyének kimutatására. Az atomkutatás terén egyre gyorsuló tempóban fejlődött tehát a tudomány.

Ernest Rutherford új-zélandi származású fizikus atomfizikai kutatásaival és életművével kiérdemelte a Nobel-díjat. Az 1890-as években Rutherford a Cambridge-i Egyetem Cavendish Laboratóriumában együttműködött hasonló gondolkodású természettudósokkal: tanulmányozták, hogyan teszik elektromosan vezetővé a röntgensugarak a gázokat, felfedezték az elektront, a radioaktivitást, és azonosították a sugárzás különféle típusait.

Rutherford találta ki és használta az „alfa” és „béta” előtagokat a radioaktív anyagok által kibocsátott rejtélyes részecskék megnevezésére, emellett megállapította, hogy függetlenül a minta méretétől vagy mennyiségétől, mindig ugyanannyi időbe telt, amíg a vizsgált izotóp atommagjainak száma a felére csökkent. Ezt a sugárzás „felezési idejé”-nek nevezte. Az atomfizika, illetve az energia és az anyag felismert összefüggései hamarosan közelítettek egymáshoz, főleg miután egy fiatal német tudós, Albert Einstein 1905-ben kiadott egy elméleti tanulmányt, amelyben a tömeg és az energia összefüggését az E = mc2 képlettel fejezte ki. A zseniális dán tudós, Niels Bohr 1913-ban lépett Einstein nyomdokába: publikálta modelljét, amellyel feltárta, mi is történik egy atom belsejében. Kimutatta, hogy az atomok nem valamiféle tömör gömbök, hanem sokkal inkább miniatűr naprendszerek, amelyekben különféle részecskék keringenek. Mindezen eredményeknek köszönhetően az 1920-as évekre az atomfizika és az atomra vonatkozó ismereteink újabb, drámai felismerésekhez vezettek.

1932-ben James Chadwick felfedezte a neutront az atom belsejében, 1934-ben Enrico Fermi bebizonyította, hogy a neutronokkal történő bombázással fel lehet hasítani az atomot, és hogy a hasítás során érthetetlen módon könnyebb lesz az eredmény a kiindulási elemeknél. Mi történhetett az atom hiányzó részével, ami a tömeg csökkenéséhez vezetett? A felismerések számos további, az anyag szerkezetével kapcsolatos kérdést vetettek fel, amelyek újabb kutatásokhoz vezettek. A németek sem szerettek volna lemaradni: kutatóik meglepő eredményekre jutottak 1938-ban, amikor Otto Hahn és Fritz Strassman megismételte Fermi kísérletét, és bebizonyították, hogy az atomhasadáskor energia szabadul fel. Ez alátámasztotta Einstein 33 évvel korábban megfogalmazott elméletét, miszerint az energia és az anyag valójában egyazon érme két oldala. 1939-re az atomtudósok világszerte egyetértettek abban, hogy az atomhasadással elképzelhetetlen mennyiségű energia szabadul fel. Ezzel kinyílt Pandora szelencéje. Miután 1939 őszén kitört a háború, felmerült a kérdés: mihez kezdjünk ezzel a tudással?

Nem a szükségszerűség, hanem a háború a találmányok igazi szülőanyja. Adolf Hitler kulcspozícióban lévő atomszakértői azonban fokozatosan elszivárogtak Németországból. Az ország számos élvonalbeli fizikusa már korábban is „lábával szavazott”. A zsidó tudósok felismerték, hogy a nácik a legjobb esetben is félreállítják majd őket, a legrosszabb forgatókönyv szerint pedig összegyűjtik és „nemkívánatos alsórendűekként”-ként táborokba viszik őket. A legintelligensebbek emigráltak, többségük az Egyesült Államokba. Az 1930-as évek kivándorlói között találjuk Einsteint, de a magyarok közül Kármán Tódort (Theodore von Kármán), Neumann Jánost (John von Neumann), Szilárd Leót (Leo Szilard) és Teller Edét (Edward Teller) is. Elmenekült hazájából az olasz Enrico Fermi, a neutronbombázással indukált radioaktivitás felfedezője, az 1938-as év fizikai Nobel-díjasa is. Képes volt feleségül venni egy zsidó nőt, és tartott az olasz fasiszta vezér, Benito Mussolini antiszemita szankcióitól. Ezek az élvonalbeli tudósok a tengerentúlon folytatták korábban megkezdett kutatásaikat és eszmecseréiket, aminek végül az Egyesült Államok és Nagy-Britannia lett a haszonélvezője.

Elsőként a britek ismerték fel az atomfegyverekben rejlő tényleges lehetőségeket és veszélyeket, jellemző logikával bizottságot hoztak létre (amelynek a MAUD nevet adták Niels Bohr házvezetője után), így reagálva a Birminghami Egyetem Nagy-Britanniába menekült két fizikusa, Rudolf Peierls és Otto Robert Frisch 1940. márciusi memorandumára, amelyben arra figyelmeztettek, hogy már egy kis mennyiségű, tiszta, 235-ös uránizotóp hatóereje is felérhet akár több ezer tonna TNT-ével. A MAUD Bizottság erről szóló beszámolója hatásaként elindult egy brit atomfegyverprogram új, szakértői irányítással, amelynek biztonsági okokból a tudatosan félrevezető „Tube Alloys” (csőötvözetek) fedőnevet adták. Elkezdődött a versenyfutás az atombombáért.

Az Atlanti-óceán túlsó partján 1939 nyarán, azaz hat hónappal az urán atommaghasadásának felfedezése után még nem létezett hivatalos amerikai atomenergiai projekt. Az amerikai fizikusok többsége kételkedett abban, hogy az atomenergia felhasználása vagy az atombomba létrehozása tudományosan lehetséges, ugyanakkor az amerikai napilapok, magazinok, sőt, képregények és karikatúrák is nyíltan foglalkoztak az atomenergia kilátásainak köszönhetően fényes jövővel.

A kormány magabiztossága alaposan megrendült 1939 októberében, miután Franklin D. Roosevelt elnök levelet kapott Einstein aláírásával, amelyet kollégájával, a magyar Szilárd Leóval együtt fogalmazott meg még augusztusban. Szilárd már évek óta figyelmeztetett az atomfegyverek veszélyeire, és feltűnt neki, hogy a náci Németország felhagyott a megszállt Csehszlovákiából származó uránium értékesítésével, miközben nyílt titok volt, hogy kulcspozíciójú német tudósok kísérleteztek az atommaghasadással. Urán és maghasadás? A tudósok számára, akik képben voltak, egyértelmű volt a kialakult helyzet veszélyessége. Szilárd attól tartott, hogy Hitler behozhatatlan előnyre tehet szert az atombomba kifejlesztésével.

Einstein segítségére volt szüksége. Első körben arra kérte őt, figyelmeztesse Belgiumot: akadályozzák meg, hogy a Belga Kongó területén található nagy szurokérc- és uránkészletek a nácik kezébe kerülhessenek. Einstein, aki készséggel vállalta, hogy ír Roosevelt elnöknek, egyetértett vele, és szignálta is a levelet, amely az atomkorszak történetének kulcsfontosságú dokumentumaként nagyban hozzájárult ahhoz, hogy Amerika létrehozza az atombombát. Ez az írásmű arra figyelmeztetett, hogy komoly veszélyt jelent, ha Németország tömegpusztító fegyverekhez jut, ezért az Egyesült Államoknak kutatnia kell a nukleáris fegyverek előállításának lehetőségeit. Nem volt könnyű döntés Einstein számára, hogy vállalja ezt a levelet, mert egész életét pacifistaként élte le, hevesen szembeszállva a fegyverek kikísérletezésére koncentráló tudósokkal. Most azonban felismerte, hogy a pacifizmus és a békülékenység nem lehet eredményes taktika Hitlerrel szemben, aki az erőszakot a sikeres hódítás zálogának tekintette. A levelet ezért ma már az emberiség történetének egyik legfontosabb dokumentumának tekinthetjük: arra sarkallta az amerikai elnököt, hogy vegye fontolóra az atombomba megépítését.

Albert Einstein

Old Grove Rd.

Nassau Point

Peconic, Long Island

1939. augusztus 2.

F.D. Roosevelt

Az Amerikai Egyesült Államok Elnöke

Fehér Ház

Washington, D.C.

Uram!

E. Fermi és L. Szilard utóbbi időben munkája, amelyről kézirat formájában kaptam tájékoztatást, arra enged következtetni, hogy a közeljövőben megvalósulhat az urán elem átalakítása egy újfajta energiaforrássá. A mostanra kialakult helyzet bizonyos aspektusai, úgy tűnik, óvatosságra intenek, sőt, amennyiben a szükség úgy hozza, gyors cselekvést követelhetnek a Kormány részéről. Éppen ezért meggyőződésem szerint kötelességem felhívni szíves figyelmét a következő tényekre és javaslatokra:

Az utóbbi négy hónap alatt – Joliot Franciaországban, illetve Fermi és Szilard Amerikában folytatott tevékenységének köszönhetően – valószínűvé vált, hogy nagy mennyiségű urán felhasználásával nukleáris láncreakciót indíthatunk el, ami hatalmas mennyiségű energia és nagy mennyiségű, rádiumhoz hasonló új elemek felszabadulását eredményezi. Jelenleg szinte biztosnak tűnik, hogy ez már a közeljövőben megvalósítható.

Ez az új jelenség megnyitja az utat a bombák megépítése előtt, és az is elképzelhető – bár sokkal kevésbé biztos –, hogy új típusú, rendkívül nagy erejű bombák is készülhetnek. Egyetlen ilyen típusú bomba, hajón szállítva és egy kikötőben felrobbantva, könnyűszerrel megsemmisítheti az egész kikötőt és annak közvetlen környékét is. Lehetséges, hogy egy ilyen bomba túl nehéz lenne a légi úton való szállításhoz.

Az Egyesült Államok uránérckészletei gyenge minőségűek és csak szerény mennyiségű uránt biztosítanak. Jó lelőhelyek vannak Kanada és Csehszlovákia területén, de a legjelentősebb források Belga Kongóban találhatók.

Ennek a helyzetnek az ismeretében kívánatosnak tűnik, hogy a Kormány állandó kapcsolatot teremtsen az Amerikában a láncreakción dolgozó fizikusokkal. Ennek egyik lehetséges módja lehetne egy Ön által kiválasztott, nem hivatalos megbízással működő személy kinevezése, akinek a feladatköre az alábbiakat foglalhatná magában:

a) keresse meg és folyamatosan tájékoztassa a minisztériumokat a kutatás további fejlődéséről, tegyen javaslatokat a Kormány általi intézkedésekre, különös tekintettel az Egyesült Államok uránérccel történő ellátásának biztosítására;

b) gyorsítsa a jelenleg az egyetemi laboratóriumok szűkös keretei között folyó kutatómunkát anyagi források biztosításával, szükség esetén olyan egyénekkel való kapcsolatai révén, akik készen állnak hozzájárulni ehhez az ügyhöz, esetleg olyan ipari laboratóriumok együttműködésének biztosításával is, amelyek rendelkeznek a szükséges felszereltséggel.

Értesüléseim szerint Németország gyakorlatilag leállt az általa átvett csehszlovákiai bányákból származó urán értékesítésével. Hogy ez ilyen gyorsan megtörtént, az könnyen érthető annak tudatában, hogy von Weizsäcker német államminiszter-helyettes fia a berlini Kaiser-Wilhelm-Institut munkatársa, ahol jelenleg az amerikai uránkísérletek egy részének másolása zajlik.

Őszinte híve,

(Albert Einstein)

Lengyelország német megszállása azonban olyan kritikus helyzetet teremtett, amely késleltette a döntést: az augusztusban keltezett levél csak két hónappal később, 1939. október 11-én, azaz hat héttel a II. világháború kitörése után került az elnök kezébe. Washington határozottan reagált a riasztó felhívásra: Roosevelt kormánya a következő hónapokban komoly erőfeszítéseket tett az atomfegyver-kutatás elindítására, és létrehozta az érintett minisztériumok nukleáris szakbizottságait. Újonnan kialakított kutatási és együttműködési formákkal és a eredmények koordinálásával egyengették az atombomba építésének útját. 1941-ben az Egyesült Államok Nemzetvédelmi Kutatótanácsa kapcsolattartó irodát nyitott a Tube Alloys munkatársaival és a brit kormánnyal közösen, hogy megosszák egymással az eredményeiket. Még nagyobb lendületet kaptak a kutatások azután, hogy 1941. december 7-én a japánok bombázták Pearl Harbort, és elkezdték Délkelet-Ázsia megszállását. Egyik pillanatról a másikra az atombomba kifejlesztése prioritás lett az amerikai nemzetvédelem számára.

1942 januárjában Roosevelt utasítást adott az atomfegyver teljes körű, költségeket nem kímélő kifejlesztéséről szóló megvalósíthatósági tanulmány finanszírozására. 1942 szeptemberében az amerikai hadsereg mérnöki hadteste Manhattan kerületi központjának első számú feladata az atomhasadás kutatása lett. Ők irányították azt a teljes körű atomenergia-hasznosítási programot, amelyet Manhattan-terv néven ismerünk. A történelem fintora, hogy Einstein sohasem működött közre ebben a nagyszabású vállalkozásban, amelynek létrejöttéért személyesen járt közbe az amerikai elnöknél: az Egyesült Államok biztonsági szervei ugyanis 1940 júliusában megtagadták a munkavégzési engedélyt a kiváló atomtudóstól azzal az indokkal, hogy Einstein nyíltan vállalt pacifizmusa és közismertsége miatt nemzetbiztonsági kockázatot jelent.

A nyilvánvalóan nagyszabású projekt felelősévé az amerikai hadsereg mérnöki hadtestének ezredesét, a West Pointon végzett, nem különösebben keménykezű Leslie R. Grovest tették meg. Előléptették tábornokká, és utasították, hogy folytassa a már megkezdett munkákat. Első fontos döntései egyikeként kiválasztotta a helyszínt, a Tennessee állambeli Oak Ridge-t, ahol az izotópszétválasztást végezték. Az izotópok azonos protonszámú, de eltérő neutronszámú atomok, amelyeknek ezért mások lesznek az egyes tulajdonságaik. Az urán 235-ös izotópja (amelyet U-235-nek is neveznek) erősen radioaktív: sokkal radioaktívabb, mint az U-238. Az izotópok fontosak voltak, mert az urán-238-as izotópja nem hasad könnyen; ellentétben az urán-235-ös izotóppal, amellyel elérhető a kritikus tömeg, vagyis a hasadóanyag legkisebb tömege, amely már képes fenntartani a nukleáris láncreakciót. Az első feladat tehát az aktív energiaforrásként használt 235-ös uránizotóp megfelelő mennyiségű előállítása volt.

Az eljárás váratlan hozadékaként felfedezték, hogy egy új radioaktív anyag keletkezik a 238-as uránizotóp neutronnal való bombázása során. Ez az elem a plutónium-239 nevet kapta. A plutónium bizonyult a legalkalmasabb hasadóanyagnak az atomfegyver megépítéséhez. Könnyebb volt feldolgozni és előállítani, mint az urán-235-öst, nagyobb hatóerejű robbanást idézett elő, kisebb méretének és súlyának köszönhetően pedig repülővel jobban szállítható volt bombaként.

Kulcsfontosságú döntés született ebben a korai fázisban arról, hogy támogatni kell az atomfejlesztést célzó munkákat Chicagóban. Fermi és tudós kollégái odaköltöztek New Yorkból, és elkezdték ténykedésüket a Chicagói Egyetemen azzal a megbízással, hogy 1942 végére létrehozzák a nukleáris láncreakciót. Fermi nyersanyagként 6 tonna uránt, moderátornak pedig 250 tonna grafitot gyűjtetett össze. Manuálisan mozgatható kadmiumrudakat használtak a reakció szabályozására.

Egy használaton kívüli squashpályán állították össze ezt a kísérleti „atomhalmot”, amellyel bizonyítani kívánták a kontrollált láncreakció megvalósíthatóságát. 1942. december 2-án negyvenkét izgatott megfigyelő tartotta szemmel a műszereket, miközben a halom elérte a kritikus állapotot, és már négy perce tartott a beindult önfenntartó nukleáris reakció, mire visszacsúsztatták a szabályozórudakat, hogy leállítsák a folyamatot. A jelen lévő tudósok el voltak ragadtatva. Bebizonyosodott, hogy kivitelezhető a kontrollált atomreakció.

Maga a kutatás csillagászati összegeket emésztett fel. Az ezzel kapcsolatos kevésbé ismert problémák egyikét az jelentette, hogy Amerikában nem állt rendelkezésre elegendő vörösréz, amire szükség volt a projekt nagy elektromágneseinek megépítéséhez. Ezt úgy oldották meg, hogy utasították az értetlenkedő West Point-beli (New York állam) kincstári letétkezelőt: adjon át több tonna tömör ezüstöt erre a célra, amelyet vezetőként használhatnak a vörösréz helyett. 1943 végére úgy tűnt, kiteljesedhet a projekt, de a mindennél fontosabb mágnesek hibásnak bizonyultak, és nulláról kellett újrakezdeni a megépítésüket, ami újabb késést okozott. 1944 januárjára sikerült működőképes állapotba hozni a rendszert. Ezzel egy időben született meg a döntés a plutónium-előállítás növeléséről, és az a felismerés is, hogy több ezer speciális tartályra lesz szükség a gázdiffúziós dúsítási eljáráshoz, ami további késedelmeskedéshez vezetett. Valójában csak 1945 elején indították el az első fegyvertisztaságú 235-ös uránizotóp-szállítmányt a tennessee-i Oak Ridge-ből az új-mexikói sivatagba, Los Alamosba, a fegyver kifejlesztésének tulajdonképpeni helyszínére. 1945 elejére a Manhattan-terv a felismerhetetlenségig kibővült: Groves nukleáris birodalma most már New Yorktól a Washington állambeli Hanfordig, illetve Chicagótól a műveleti helyszínig, Los Alamosig terjedt. J. Robert Oppenheimer volt az igazgatója ekkor a kísérleti telepnek, amely Santa Fétől mintegy 55 kilométerre északnyugatra a sivatagban, egy sziklás hegytetőn terül el. Tudományos aspektusát tekintve Los Alamos már egy színtisztán nemzetközi összefogás eredménye: Európa minden részéből származó szakértők dolgoztak együtt, és a britek is hatékonyan közreműködtek az amerikai projektben.

A Québecben 1943 augusztusában megrendezett katonai konferencián (kódneve: QUADRANT) Roosevelt és a brit miniszterelnök, Winston Churchill aláírta az ún. québeci megállapodást a két országos projekt egyesítéséről. A dokumentum értelmében létrehozott egyesített szakpolitikai bizottság, a Combined Policy Committee célja a két nemzet erőfeszítéseinek összehangolása volt. Az 1944 szeptemberében aláírt Hyde Park-i egyezmény (Hyde Park Agreement) kiterjesztette ezt az együttműködést a háború utáni időszakra is. A hírszerzési információk megosztása, a nukleáris együttműködés volt az alapja az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság „különleges kapcsolatá”-nak (a kifejezést maga Churchill használta), amely nem a politikára épült, mint ezt gyakran feltételezik a lusta újságírók, hanem a háború megnyerését elősegítő titkok egymással történő megosztásán.

Miközben hatalmas erőfeszítések történtek az Egyesült Államokban a nukleáris kutatások terén, a többi hadban álló ország is atomterveket dédelgetett. Nagy-Britanniához és az Egyesült Államokhoz hasonlóan Németország is felismerte, hogy az atomfizika segítségével fegyvert állíthat elő. A német tudósok azonban két nehezen megoldható problémával küszködtek: a náci vezetők érdeklődésének, valamint a készletek és a finanszírozás hiányával. 1942 júniusában a nácik élvonalbeli mérnöke, Albert Speer fegyverkezési miniszter tárgyalt Hitlerrel egy atombomba kifejlesztésének lehetőségéről, de üres kézzel távozott: sem ígéretet, sem anyagi támogatást nem kapott. Hitler csak rövid távú haszonban gondolkodott, nem pedig hosszú távú tervekben. A német atomkutatás egyre inkább lemaradt más országokhoz képest.

A németek egyetlen ütőkártyát tudtak felmutatni: nagy mennyiségű nehézvízzel (D2O) rendelkeztek. A szovjet fizikusok már 1939 októberében felismerték, hogy a nehézvíz és a szén a legjobb moderátor egy uránreaktor működésének szabályozásához, és 1940 augusztusában benyújtottak egy tervezetet az orosz Tudományos Akadémiának, amelyben megállapították, hogy egy működő reaktorhoz 15 tonna nehézvíz kell. Más tudósok, akik ezzel a kutatással egy időben tevékenykedtek, megerősítették, hogy a nehézvíz kulcsfontosságú a nukleáris reakciókhoz, mert lelassítja a neutronokat, így marad idejük a dúsított, fegyvertisztaságú 235-ős uránizotóppal történő reakcióra, míg a természetes 238-as uránizotóp anélkül fog be neutronokat, hogy reakcióba lépne velük és hasadna. A nehézvíz tehát elengedhetetlenül szükséges volt a nukleáris reakciók előidézéséhez.

A szövetségesek figyelme arra a nagy mennyiségű nehézvízre irányult, amit Norvégiában, a megszállás után már német kézbe került vemorki üzemben állítottak elő. Miután norvég és brit különítményesek 1942 őszén eredménytelenül próbálták működésképtelenné tenni erőművet, 1943 februárjában egy norvég különítmény sikerrel járt: megsemmisítette a nehézvízkészleteket és komoly károkat okozott a létesítményben is. 1943 novemberében az amerikaiak is bombázták a létesítményt, kisebb eredménnyel. A nácik ekkor úgy döntöttek, hogy Németországban keresnek biztonságos helyet az értékes nehézvízkészletnek. Norvég ellenállók azonban 1943 februárjában felrobbantották a nehézvizet szállító hajót, így a rakomány a Tinn-tó fenekén végezte. A háború után a német hadsereg parancsnokságának egyik tagja megerősítette, hogy a norvégiai nehézvíztermelés elvesztése akadályozta meg Németországot abban, hogy önfenntartó atomreaktort működtessen. Az 1943-as robbantás gyakorlatilag véget vetett a németek atombomba-előállításra irányuló kísérleteinek.

A világ másik végén Japán a katonaságra bízta az atomkutatást. A császári hadvezetés figyelemmel kísérte a nemzetközi szakirodalmat, és felkeltette érdeklődését az atomhasadás felfedezése (1938–39). 1940 októberében egy japán vezérkari jelentés szerint a császárság elegendő mennyiségű uránt szerzett be Koreától és Burmától ahhoz, hogy atombombát állítson elő. A háborús időszakban Japán ez irányú törekvéseinek szakmai vezetője Nisina Josio volt, aki Koppenhágában együtt dolgozott az atomfizika úttörőjével, Niels Bohrral. Miután Nisina csapata rendelkezett a kellő szakértelemmel, 1941 áprilisában a japán császári légierő engedélyezte a kutatást, amelynek célja egy atombomba kifejlesztése volt. Ebből a tervből azonban semmi sem lett. A japán kutatást és fejlesztést komolyan hátráltatta a háborúnak az ország iparára és gazdaságára gyakorolt hatása. 1944 végére a japán tudósok többsége felismerte, hogy nem lesznek képesek megépíteni időben a bombát ahhoz, hogy befolyásolhassák vele a háború kimenetelét. A projekt hamvába holt, így alaptalan az a háború után lábra kapott szóbeszéd, miszerint Tokió igenis kifejlesztett egy működőképes bombát Mandzsúriában.

A Szovjetunió már a háború előtt felismerte az atomfegyverek jelentőségét, és sok pénzt pumpált egy fontos tudományos programba a nukleáris fegyver kifejlesztése céljából. 1939-re már el is kezdtek dolgozni egy atombomba létrehozásán. Igor Kurcsatov, tekintélyes szovjet fizikus figyelmeztette a párt vezetőségét az atommaghasadás katonai potenciáljára. A német megszállás miatt 1941 júniusában a kulcsfontosságú intézmények egy időre leálltak a fejlesztésekkel: a tudósok ugyanis az Uráltól keletre fekvő területekre menekültek a nácik elől, így a szovjet atomfegyverprogramot csak 1943 elején folytatták. A szovjetek ez irányú törekvéseit nagyban segítette a hírszerzés: az NKVD (a KGB elődje) sikeresen működtette ügynökeit Nagy-Britanniában és az Egyesült Államokban, elsősorban a brit intézményrendszerbe tökéletesen beépülő kémhálózatának köszönhetően.

1944-ben a Los Alamosban tevékenykedő tudósok két lehetséges módszert is találtak a nukleáris robbanás előidézésére. A fő problémát a „kritikus tömeg” jelentette. Az urán még mesterséges U-235-ös izotóp formájában sem lenne hajlandó reakcióba lépni, csak ha elég hosszú ideig kényszerítjük, hogy természetes hajlama ellenére ne röpüljön szét. Ezután még elég sokáig össze kell préselni és tapasztani ahhoz, hogy beinduljon egy láncreakció, bár ez az időintervallum mindössze egyetlen ezredmásodperc.

A tudósok rájöttek, hogy a megoldást az jelenti, hogy két szubkritikus felet össze kell kényszeríteni, majd egy neutronforrással tüzelni, hogy összeütközésükkel elindítsák a reakciót. Ezt eredetileg egy „fegyver-típusú” konfigurációval valósították meg: a nukleáris mag két felét robbantással lőtték egymás felé, hogy kritikus tömegben ütközzenek össze. A tudósok egy másik módszert is kidolgoztak egy hasadó uránból készült gömb („mag”) felhasználásával. Ezt számos kis robbanótöltet vette körül, amelyek egyszerre robbantak befelé, kritikus tömegűvé préselve a gömböt, amely ezt követően spontán detonált, miután kapott ehhez némi ösztönzést egy neutroniniciátorral. Ez a második eljárás az ún. „implóziós robbantás”. Az első, mechanikusan egyszerűbb „fegyver típusú” (tehát nem implóziós) konfigurációt megbízhatóbbnak vélték, mivel a másik, implóziós eljáráshoz a lencsék egyidejű detonációjára volt szükség egy tökéletes gömb körül, ami technikailag kockázatosabb. 1945 elején azonban elméletileg már lehetséges volt az atombomba elkészítése.

Az utolsó problémát az jelentette, hogy hogyan lehet szállítani, majd ledobni egy ilyen bombát. Az amerikaiak műszaki háttere korlátlan anyagi forrásokkal és a rájuk jellemző „képes-vagyok-rá” hozzáállással társult, így megtalálták a megoldást. A logikus választás az új Boeing B-29 Superfortress bombázógépre esett a maga 4830 kilométeres hatótávolságával, 9750 méter maximális repülőmagasságával, és azért is, mert rendelkezett megfelelő kapacitással a nagy tömegű és súlyú nehézbombák szállításához. Az 1944 végén elvégzett próbarepülés alátámasztotta a B-29 alkalmasságát arra, hogy előlépjen az első atombombázóvá.

Létrehoztak egy B-29-esekből álló, új, összetett bombázóegységet, a USAAF 509. csoportot Paul W. Tibbets alezredes (később ezredes) parancsnoksága alatt. Tibbets korábban B-17-esekkel repült bevetésen Európa fölött, így alkalmas volt erre a pozícióra. Októberben a csapat fokozatosan átvehette az új B-29-eseket, és elkezdődött az intenzív kiképzés kifejezetten azzal a céllal, hogy nagy magasságból dobják majd le a bombát. Többféle menekülési manővert is begyakoroltak, hogy kikerüljék a detonációt kísérő lökéshullámokat, amelyek nagyságáról ekkor még nemigen alkothattak maguknak pontos képet. Végül 1945 májusában, amikor Németország legyőzésével véget ért az európai háború, az 509. csoportot a Mariana-árok térségéhez tartozó, Japántól 2400 kilométerre délre fekvő Tinian szigetére vezényelték. Minden figyelem a japán háborúra és arra összpontosult ekkor, hogy hogyan lehetne mielőbb véget vetni neki.

Az Egyesült Államok pontosan erre készült. 1945. július 16-án reggel 5 óra 29 perckor az amerikai hadsereg a Manhattan-terv keretében felrobbantott egy kísérleti fegyvert egy 30 méter magas torony tetején, az új-mexikói Socorrótól kb. 55 km-re délkeletre a sivatagban. Ez a hely ma a White Sands kísérleti rakétatelep része. A kísérletet megfigyelő tudósok közül sokan szkeptikusok voltak. Csak kevesen tudták közülük, milyen hatalmas erejű lesz a robbanás, sőt voltak, akik abban is kételkedtek, hogy bekövetkezik-e a detonáció.

A tudósok egy része arra fogadott, hogy egy nukleáris „sistergés” a legvalószínűbb eredmény, mások kételkedtek ebben. Los Alamos igazgatója, Oppenheimer úgy vélte, egy szerény, mindössze 0,3 kilotonna TNT-ének megfelelő hatóerejű detonációra számíthatnak. Enrico Fermi javasolta, hogy fogadjanak rá, lángra lobban-e tőle a Föld légköre, és ha igen, akkor a láncreakció elpusztítja-e az itt összegyűlt tömeget, vagy az érintett szövetségi államot, vagy esetleg olyan volumenű láncreakciót indít el, amely az egész bolygót elemészti, és ezzel komoly félelmet ébresztett kollégái körében.

Végül mindannyian elveszítették a fogadást Isodor Isaac Rabi, az elektromágnesesség szakértője kivételével, aki későn érkezett a helyszínre, amikor már csak egy 18 kilotonna erejű robbanásra tehetett tétet. Amikor bekövetkezett a bomba detonációja, hatóerejét 18,6 kilotonnásnak mérték, így a szerencsés Rabi ütötte meg a főnyereményt. Maga a bomba, amely a „Trinity” („Szentháromság”) kódnevet kapta, megmutatta az atom elképesztő erejét. A lökéshullám moraja, amely 40 másodperccel később jutott el a megfigyelőkig, még 160 kilométerrel odébb is hallható volt, a gombafelhő pedig 12 kilométer magasságig emelkedett. Oppenheimer később így idézte fel a történteket:

„Tudtuk, hogy a világ soha többé nem lesz már ugyanolyan. Néhányan nevettek, mások sírtak. A többség azonban hallgatásba burkolózott.

A hinduizmus szent könyve, a Bhagavad-gítá sorai jutottak eszembe: Visnu… felveszi többkarú, isteni alakját, majd azt mondja: »Én lettem a halál, a világok pusztítója.« Azt hiszem, ilyen vagy olyan formában, de mindannyian erre gondoltunk akkor.”

1945. augusztus 6-án Paul Tibbets ezredes az édesanyja után Enola Gaynek nevezett B-29-es pilótája ledobta a „Little Boy” kódnevű, 64 kg 235-ös uránizotópot tartalmazó bombát a japán Hirosima városára. A 9450 méter magasban szálló repülőből kizuhanó bomba 45 másodperc alatt érte el az 580 méteres detonációs magasságot. A 16 kilotonnás légkitörés mintegy 100 ezer japán katona és civil lakos azonnali halálát okozta, de később is ezrek életét oltotta még ki.

1945. augusztus 9-én Nagaszaki városára a Charles W. Sweeney őrnagy vezette Bockscar nevű B-29-es ledobta a „Fat Man”-nek becézett második, mintegy 21 kilotonna hatóerejű atombombát, amely a becslések szerint 75 ezer ember halálát okozta.

A világ végérvényesen megváltozott ezzel. Beköszöntött az atomkorszak.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Szaklektor: Tóth Norbert
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
CMU Typewriter Text – SIL Open Font License
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License