Fordította

Lévai Márta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Julia Kelly: The Whispers of War

Copyright © 2020 by Julia Kelly

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.
For information, address Gallery Books Subsidiary Rights Department, 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020.

First Gallery Books hardcover edition January 2020

GALLERY BOOKS and colophon are registered trademarks of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

Hungarian translation © Lévai Márta, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

Borítófotó © Elisabeth Ansley, Lee Avison, Ildiko Neer - Trevillion Images

ISBN 978 615 641 405 2

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette: Takács Andrea

Előkészítés: Takács Andrea

Ebook: Hársfai László

Korrektúra: Bérci Ágnes

Családomnak

Előhang

Marie nagyon hamar hozzászokott az új napirendhez. Először reggeli két főre – zabkását készített a főzőlapon, vízzel, mert tejhez már nehezen lehetett hozzájutni. Azokon a napokon, amikor nem dolgozott, tízórai előtt rendet rakott, takarított, és beszerezte a szükséges élelmiszereket. Aztán kettő körül, kivétel nélkül mindennap, hallhatta, ahogy a levelesláda fém fedőlapja kis nyikordulással felnyílik, és a napi második postával jövő küldemények halk, kellemes hanggal az előtér polírozott padlóján értek földet.

Egy takaróba bugyolálva ült a látványos rózsamintás kanapé sarkán, ahonnan szemügyre lehetett venni a keskeny utcaközt, ahol a ház állt, amelyet az utóbbi időben otthonának hívott. Valahogyan sikerült kiűznie a gondolataiból mindent – a háborút, az aggodalmait és félelmeit –, és belefeledkeznie a könyvébe, egy Rosamond Lehmann-regénybe, amit a kandalló melletti beépített polcról vett kölcsön. Az, ami a nagynénje és a nagybátyja házában tilos volt, itt sokkal kevésbé tűnt merészségnek, mintha Marie az a fajta nő volna, aki számára mindennapos, hogy válásokról és szerelmi ügyekről olvas.

Annyira elmerült, hogy csak akkor vette észre, hogy levél érkezett, amikor megzörrent a postaláda. Félretette a takarót és a könyvet, harisnyás lábát az igencsak elnyűtt papucsba bújtatta, és felállt.

Megremegett a folyosóra kilépve, és szorosabbra húzta maga körül a világoskék kardigánt, aztán leguggolt, hogy összeszedje a szétszóródott borítékokat. Lapozgatni kezdett köztük, a saját nevét keresve rajtuk. Úgyszólván vendégként lakott ebben a házban, mégis naponta érkezett egy-két levele.

Két barna borítékot letett a kis tálalószekrényre, ezeket három nagy, négyzet alakú boríték követte. Aztán egy karcsú, fehér borítékon meglátta a nevét. Feltépte.

A keze remegni kezdett, míg lebámult az olcsó levélpapírra, mintha arra akarná rávenni a mondatokat, hogy alakuljanak át. Kétségbeesetten gondolt rá, hátha valami mást mondanak, mint először hitte. De nem lehetett figyelmen kívül hagyni a géppel írott szavakat.

A lába felmondta a szolgálatot, Marie a padlóra rogyott.

SAMANTHA

Napjainkban

egy

Samantha a kezében szorongatta az útlevelét, és egyik lábáról a másikra állt, miközben a sor lassan araszolt előre. Körülötte ásítoztak és nyújtózkodtak a londoni éjszakai járat utasai, akikkel együtt érkezett, és mindenki hunyorgott az érkezési csarnok élénk fényében. Samantha alig törődött a lökdösődő testekkel, mert a figyelmét teljesen lekötötte a súlyos poggyász, amit cipelt, és a gondolatai a vállára vetett bőrtáskában lapuló, félig megírt jegyzetek körül forogtak.

Korábban kellett volna vállalkoznia erre az útra. „Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra”, állt a harmadikosok osztálytermében az egyik plakáton. A mágnestábla fölé volt kiakasztva, hogy a tanítványai biztosan észrevegyék a halogatás elleni figyelmeztetést. De megtanítani nekik ezt a leckét és e szerint élni, két különböző dolog.

Néhány pittyenést hallott a táskájából, mire elkezdett kotorászni a mobilja után. Amint leszállt a gépről, rácsatlakozott a Heathrow wifijére, de az üzenetei csak most érkeztek meg. Hat volt belőlük: egy a chicagói legjobb barátnőjétől, Marisoltól, öt pedig apától.

Először Marisolét olvasta el:

Láttam a radaron, hogy landolt a gép. Minden ok?
Milyen volt az út?

Gyors választ küldött neki:

Hosszú volt, de minden oké. Már csak a bőröndömet kell megszerezni, meg kitalálni, hogy jutok el metróval. Jelentkezem, miután találkoztam vele.

Ezek után nézett rá apa üzeneteire. Ő ahelyett, hogy egyetlen hosszú szöveget küldött volna, mindig mondatonként adagolta a mondandóját, és a végén tudatfolyamszerűvé duzzadt a sorozat:

Remélem, nem fáradtál el nagyon, kislányom.

Anyáddal alig várjuk, hogy halljunk rólad, azonnal írj, ha leszálltatok.

Anyád azt mondja, nagyon büszke rád, hogy ezt megteszed az anyjáért.

És én is az vagyok.

Szeretünk!

Samantha mosolyogva csóválta a fejét, és válaszolt is:

Most landoltunk. Nem volt vészes. Megtennétek anyával, hogy alszotok? Nehogy elszúrjátok a holnapi páros teniszmeccseteket! Én is szeretlek mindkettőtöket.

Visszacsúsztatta a telefont a táskájába, és elővette az útlevelét, mert elérte a sor elejét. A magas pult mögött ülő tiszt egyetlen szó nélkül vetett rá egy pillantást, és Samanthát önkéntelenül is elfutotta a hála, amiért nem kell magyaráznia, milyen céllal érkezett az országba. Vajon mit mondana, ha kellene? Ez egyértelműen nem üzleti célú utazás, de éppenséggel nem is a szórakozását szolgálja.

Miután visszakapta kis méretű bőröndjét, a beutazók ellenőrző pontján túl keresztülhaladt a vámon is, majd kilépett a Heathrow 5. termináljának nyüzsgésébe. Még az útlevél-ellenőrzésre várók tömött sorai után is olyan mellbevágó volt a rengeteg ember látványa, hogy majdnem hátrahőkölt. Szeretteikre várakozók nyüzsögtek a zömök ezüstszín kordon mögött, amely elválasztotta egymástól az érkezőket és a lezárt területet. Gyűrött fehér inget és keskeny fekete nyakkendőt viselő sofőrök ácsorogtak egy csoportban, unott arccal emelve a fejük fölé iPadjeiket, vagy egy-egy papírlapot, rajta sietősen felfirkált betűkkel. Úgy tűnt, mindenki tudja, mire vár. Oka volt az ittlétüknek.

Neked is nyomós okod van rá, hogy itt légy, és már nem tehetsz úgy, mintha nem ez volna a helyzet.

Samantha megcsóválta a fejét, hogy elűzze a gondolatot, és inkább az egyes számú feladatra koncentrált: el kell jutnia Nyugat-Londonba. Nem lehet annyira bonyolult. A Lincoln Square-en lévő lakásából minden hétköznap az E1-essel utazott az iskoláig. Eligazodik a londoni metrón is. És akkor már csak meg kell találnia a megfelelő utcakombinációt, hogy eljusson a házig.

Lehet, hogy nagy hiba volt elfogadni Nora meghívását, hogy nála szálljon meg. Mégiscsak százhárom éves – már az hihetetlen, hogy még mindig otthon lakik –, de Nora ragaszkodott hozzá, attól a pillanattól, hogy Samantha felhívta a számot, amit a nagyanyja ügyvédje adott meg. Onnantól minden, Samantha és Nora között folyó e-mail-váltásba belekerült annak a mondatnak valamiféle variációja, hogy Szó sem lehet róla, hogy a legjobb barátnőm unokája elröpüljön ide egészen Amerikából, és aztán egy hotelban szálljon meg. Itt laksz majd nálam. És Daviddel is muszáj megismerkedned.

Samantha hátrabillentett fejjel felnézett az információs táblára. Jobbra találja a metrószerelvényeket. Megigazította a vállán lógó táskát, és megszorította a bőröndje fogantyúját, ám hirtelen a látókörébe került egy magas, sötét hajú férfi, a kezében tartott táblán az állt: Samantha Morris, Chicago. Az ő neve. A város, ahonnan érkezett. De arra számított, senki sem fogadja itt, hogy elvigye a reptérről.

Hacsak…

– Elnézést, maga David? – kérdezte a férfi előtt megállva.

– Samantha?

Nagyot nyelt.

– Igen.

David kimegy eléd a Heathrow-ra, állt Nora egyik e-mailjében. De Samantha elutasította az ajánlatot. Az, hogy a nagyanyja barátnője az unokáját is mozgósítsa, tényleg túl volt minden határon. Hiszen nem tehetetlen! Bár meg kell hagyni, most, hogy a férfi ott állt előtte, önkéntelenül is úrrá lett rajta valami halvány megkönnyebbülés.

– Gondoltam, hogy maga lehet az. Pontosan úgy néz ki, mint fotón. – A férfi a zakózsebébe nyúlt, elővett egy kissé szamárfüles fényképet, és Samantha kezébe nyomta. – A nagyanyám adta, hogy biztosra menjek, és észrevegyem magát.

Samantha lenézett a képre.

– Ez tizennyolc éves koromban készült, nem sokkal azelőtt, hogy főiskolára mentem volna.

– Én is mondtam neki, hogy előfordulhat, hogy kissé idejétmúlt, de ő ragaszkodott hozzá. Azzal érvelt, hogy a maga nagyanyja is alig öregedett tizennyolc és negyvenéves kora közt, és biztosra veszi, hogy maga is így van ezzel.

– Nem is gondoltam, hogy nagyanyám elküldte neki. – Samantha a fotó sarkán lévő gyűrődéssel játszadozott.

A férfi szája mosolyra húzódott, és az arcán felrémlett egy gödröcske halvány árnya.

– Jó, ha felkészül rá, hogy a nagyim nem keveset tud magáról.

Samantha a mellkasa közepéhez szorította a kezét, ahová visszavonhatatlanul befészkelte magát a bűntudat. Sokkal többet kellene tudnia is erről az asszonyról, aki nyilvánvalóan nagyon sokat jelentett az anyai nagyanyja számára, de Nora létezéséről is csupán egy szűk éve szerzett tudomást. Sok minden maradt rejtélyes titok előtte a nagyanyja életéből, és ez az ő hibája volt.

– Fel kell pattannunk a metróra. Nagyi azóta figyelte a repülőt a radaron, hogy Írország fölé ért, és tízpercenként telefonált, hogy ne felejtsek el kijönni maga elé – mondta David, és olyan finoman vette ki Samantha kezéből a bőröndöt, hogy szinte észrevehetetlen volt.

– Úgy hangzik, mintha igencsak erőteljes személyiség lenne – jegyezte meg Samantha, amikor a lépteik közös ritmust vettek fel.

David tekintete ismét Samantha arcára rebbent, és újra mosolygott, mint aki egy olyan viccen mulat, aminek a poénját csak ő ismeri.

– Ó, efelől ne legyenek kétségei.

Miközben a belváros felé haladtak a Piccadilly vonalon, David vállalta magára a beszélgetés terhét. Samantha ködös agya pedig azzal igyekezett megbirkózni, hogy az imént hatórányit száguldott a jövőbe. A férfi a munkájáról mesélt, arról, hogy stratégiai tanácsadóként dolgozik egy digitális marketinggel foglalkozó cégnél, aztán egyszer csak félbeszakította a saját mondókáját.

– Kérlek, szólj, ha azt szeretnéd, hogy elhallgassak. Én magam is mindig küzdök, hogy az Államokból iderepülve ébren tudjak maradni a metrón, és eddig úgy találtam, hogy a figyelemelterelés segíteni szokott – mondta.

– Gyakran szólít a munkád az Államokba? – kérdezte Samantha.

– Időről időre megesik. Az ügyféltől meg a projekttől függ.

– A világért se hagyd abba a beszédet. Ha nem kell figyelnem valamire, tényleg könnyen lehet, hogy nyomban mély álomba merülök – felelte a nő.

– Ebben a nagyanyám is segíteni fog. Annyira örül, hogy eljössz látogatóba, hogy a legapróbb részletekig kifaggat majd a családodról.

Samanthának muszáj volt egy kicsit fészkelődnie ültében. Hirtelen minden eddiginél erősebben tudatára ébredt, hogy a táskájába gyömöszölt jegyzetfüzete tele van félig átgondolt ötletekkel meg áthúzgált sorokkal.

– Fogalmam sincs, mondhatok-e neki bármi olyat, amit még ne tudna. Nora azt mondta, hogy rendszeresen leveleztek Marie nagyival, egészen a haláláig.

David bólintott.

– A nagyanyád egyike volt azon keveseknek, akivel Nora nagyim tollal írt levelekben kommunikált. Néhány ujjában ízületi gyulladás van, kényelmetlen a tollat tartania. Mostanában leginkább az e-mailt használja, ám mellette nagy híve a különféle üzenetküldő alkalmazásoknak is. Én tanítottam meg, hogyan használja a beszédfelismerő szoftvert, és azóta már jobban megbarátkozott vele, mint én magam.

Samantha fején átfutott, mennyire szimpatikusnak találja, hogy egy százhárom éves asszony ilyen könnyedén alkalmazkodik olyan technológiákhoz, amelyeknek egyikével-másikával sok, nála akár fél évszázaddal fiatalabb embernek is küzdenie kell.

Miután Dél-Kensingtonnál átszálltak a District vonalra, és három megállót megtettek nyugati irányban, leszálltak. David mutatta az utat felfelé a lépcsőn, majd az állomás épületéből egy széles utcára jutottak ki, amelyet, mint közölte Samanthával, North End Roadnak hívtak. Fekete taxik, piros buszok, motorosok és kocsik áramlottak másik sávban, a megszokott módon. Emberek sorakoztak egy miniatűr kávézó előtt. Néhány egyenruhás, blézerbe-rakott szoknyába öltözött diáklány futott el visongva a közelükben, utánuk néhány fiú, akik barna pulóvert és sötétkék nadrágot viseltek.

– Még tanítás van? – csodálkozott Samantha.

David ránézett.

– Hogy mi?

– Csak meglepődtem. Általános iskolai tanár vagyok, ezért az életemet mindig a tanév határozza meg. Valójában ez az oka, hogy most vagyok itt. A június harmadik hetét szoktuk kiadni, de egy héttel megajándékoztam magam az utazás előtt – magyarázta Samantha, és igyekezett nem arra gondolni, hogy eközben a tanévet kényelmes ürügyként is felhasználta, miért halogatta az utat egészen idáig.

– Akkor nagyszerűen időzítettél. Az itteni iskolákban csak július végétől van szünet, és a legtöbb gyerekes család olyankor indul nyaralni. Ettől igencsak zűrzavarossá tudnak válni az utazási körülmények – tette hozzá.

Elhagyták a főutcát, és David néhány kisebb utcán vezette végig, mielőtt megálltak volna egy háromszintes, viktoriánus sorház előtt. David elővett egy kulcsot, kinyitotta az ajtót, és hátralépett, hogy maga elé engedje Samanthát.

– David, te vagy az? – kiáltott valaki a folyosó jobb oldalán lévő nyitott ajtó mögül. Idős hang volt, de határozottan erőteljes. – Samantha is veled van?

– Arra – biccentett az ajtó felé David, és bátorítóan a vendégre mosolygott.

Samantha, erősen megkapaszkodva a táskája szíjában, hogy elrejtse a keze remegését, beóvakodott a jelzett ajtón. Tágas ablakfülkéjével az utca felé nyíló szobába jutott, amelyben mindent lágy fehérre mázoltak. Nagyvilági, sötétkék függöny omlott méltóságteljesen a padlóra, és a szoba egyik végében álló fekete, kovácsoltvas kandalló, amit díszesen faragott márványburkolat koronázott meg, egyszerre tette a helyiséget otthonossá és némiképpen méltóságteljessé. Közvetlenül a kandalló mellett, egy magas támlás hintaszékben egy idős hölgy ült, gondosan fésült, hófehér bubifrizurával, és cseresznyepirosra festett ajakkal. Nora Fowler.

Nora, akiről még ültében is megállapítható volt, hogy igen magas, szürke kardigánba burkolózott, a nyakán pedig színes selyemsál díszlett. Egy közeli asztalkán, a keze ügyében, egy szemlátomást új iPhone, meg egy karcsú laptop hevert.

– Kétségtelenül Marie unokája vagy – tolta feljebb az orrán a szemüvegét Nora, hogy éles tekintetű, halványkék szemével alaposabban is szemügyre vehesse Samanthát.

– Jó napot, Nora! – üdvözölte Samantha, és érezte, ahogy a táskája szíja a tenyerébe mélyed, mert még az eddiginél is szorosabban markolja.

– Szavamra, kiköpött olyan vagy, mint ő. A hajad is ugyanolyan. – Samantha ellenállt a kísértésnek, hogy babrálni kezdje vállig érő szőke haját. – Örülök, hogy David rád bukkant végül – folytatta Nora. – Már abból tudnom kellett volna, hogy nem üzent.

David csak most lépett be, és azonnal odasietett a nagyanyjához, hogy egy puszit nyomjon az arcára.

– Üzennem kellett volna.

– Igen, igen, kellett volna. Gyere, és ülj le ide, Samantha – intett Nora a vele szemben álló kanapéra.

Samantha engedelmeskedett, és lerogyott.

– Köszönöm, hogy kiküldte elém Davidet. Nagy segítség volt.

– Nem akartam, hogy eltévedj, és bolyonganod kelljen London-szerte, még ha ez a fiú, jogosan, rá is mutatott, hogy manapság, a mobilok korában kész művészet elveszni. De nem vállalhattam a kockázatot. Hiszen azt mondtad, hozol nekem valamit.

Samantha hangosan beszívta a levegőt. Arra számított, valamivel több ideje lesz, hogy… nem is tudja, mire. Egy kis teázásra meg csevegésre? Nem azt mondta a nagyanyja, hogy a britek mindig ezzel kezdik a vendégséget? Ám Samantha határozottan kételkedett benne, hogy a vele szemben ülő nőt valaha érdekelte volna a felszínes csevegés.

– Amikor a nagyanyám meghalt, kiderült, hogy engem tett meg a végakarata végrehajtójának – mondta Samantha, és elővette a csomagot, amit Chicagóból hozott magával.

– Nem az anyádat, nagynénédet vagy a nagybátyádat? – kérdezte Nora.

Samantha tétovázott.

– Én magam is meglepődtem rajta. Ha volt is bármiféle motiváció a döntése mögött, a nagymama nem osztotta meg senkivel. Leírta a kívánságait, és három nagyon egyedi instrukciót adott. Megemlékezést akart, nem temetést, és határozottan leírta, hogy ünneplést szeretne, nem búslakodást.

Nora ajkán halvány mosoly jelent meg.

– Mindazok, akik még megmaradtak a nemzedékem tagjai közül, messze túl sok szomorúságot láttak már ahhoz, hogy újabb komor eseményt akarjanak szabadítani a világra.

– A nyár volt a kedvenc évszaka, ezért jövő hónapra tervezzük a szertartást. – Samanthát hirtelen elöntötte a vágyakozás hulláma a nagyanyja lágy hangzású szavai, ragyogóan élénk színű ruhái és narancsvirág-illatú parfümje után. Nagyon szerette volna újra hallani Marie nagyitól, ahogy mein Lieblingnek szólítja. Megköszörülte a torkát, mert gombóccá álltak benne össze az érzelmek. – A következő pedig az volt, hogy adjam át ezt önnek. A végrendeletében az áll, hogy személyesen történjen. Biztos akart lenni benne, hogy megkapja.

– És mi ez? – szemlélte Nora a Samantha ölében lévő csomagot.

– Tulajdonképpen nem tudom. Csak annyi állt az utasításokban, hogy önnek szánja. Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott, mire el tudtam hozni önnek.

– Marie tavaly októberben halt meg – jegyezte meg Nora.

– Tanár vagyok. Nem tudtam… – Samantha megálljt parancsolt magának. – Szabadságot kérhettem volna az iskolában. Megszervezhettem volna, hogy korábban eljöjjek, de nem tettem.

– De miért várt? Százhárom éves vagyok. Az idő nem épp az a dolog, amiben bővelkedem. – Norának valamiképp sikerült elérnie, hogy a mondat inkább csipkelődőn hasson, semmint élesen.

– Nem volt könnyű számomra az elvesztése. Nagyon közel álltunk egymáshoz, amikor kislány voltam, de aztán főiskolára mentem – mondta Samantha.

– És az élet az útjába állt – fejezte be helyette Nora.

Samantha bólintott, és elöntötte a szégyenkezés.

– És mi volt a harmadik kérés? – kérdezte David.

Samantha összerezzent, el is feledkezett a férfi jelenlétéről.

– Ó, az, hogy én mondjam a búcsúbeszédet a ceremónián.

– Nem könnyű feladat – így Nora.

– Nem. Van egy egész jegyzetfüzetnyi ötlet a táskámban, de semmi igazán érdemleges. Hogyan lehet megemlékezni valakiről, akiről valójában csak annyit tud az ember, hogy egy drága kis nagymama volt, aki egész nap kávét kortyolgatott, és Nina Simone-dalokat dudorászott, miközben feltörölte a konyhapadlót? Ennél sokkal több volt az élete.

Nora mosolygott.

– Sokkal több. Emlékezzen, én már azelőtt ismertem, mielőtt bármelyikünk tudta volna, ki volt Nina Simone.

Meséljen!, volt azonnal Samantha nyelve hegyén. A nagyanyjával kapcsolatos legtöbb emléke a gyerekkorából származott. Emlékezett rá, ahogy havas téli délutánokon egy-egy kirakós fölé görnyedtek az étkezőasztalnál. És arra, hogy Marie nagyi sokszor több pillecukrot csempészett a forró csokoládéjába, mint amennyit a szülei engedélyeztek. Szinte a mai napig érzi még az ujjaiban a régimódi írógép billentyűinek súlyos kattogását, amikor azt játszotta, hogy meginterjúvolja Marie nagyit, majd a megírt történeteket, a saját hírlevelét büszkén osztogatta a családtagjainak.

Az ezt követő emlékek élénkebbek voltak, de egyben valamiképpen kevésbé személyesek is. Samantha elviharzik a nagyanyja mellett a nappaliban, mielőtt elindulna valahová a barátaival. Könyörög, hogy ne kelljen kezdettől segítenie a konyhában a karácsonyi vacsora főzésében, mert a főiskoláról ért haza, és minden extra percet arra akart felhasználni, hogy bepótolja a szemeszter során elmaradt alvást. Samantha lassan felnőtt, és a nagyanyjával való kapcsolata háttérbe szorult.

Most, majd ötezer kilométernyire az otthonától, egy idegen nappaliban felemelte a csomagot, amelynek kézbesítésével a nagyanyja megbízta.

– Tessék.

– Hozd ide, kérlek – kérte Nora.

Samantha óvatosan az idős nő térdére tette a vaskos manila borítékot, aztán figyelte, ahogy az ujjai végigsiklanak a papíron, és elidőznek a címzés megfakult betűin.

– David, lennél olyan kedves, hogy segítesz?

A férfi felállt, és lehajolt, hogy kibontsa a boríték szárnyát.

– Ki is vegyem, ami benne van? – kérdezte.

– Annyira nem vagyok tehetetlen, David – tiltakozott Nora.

A borítékból szalaggal összekötött papírkötegek kerültek elő – összesen hat –, meg egy bársonyzsák.

– Ezek mik? – kukucskált David a nagyanyja válla fölött.

Nora hosszút sóhajtott.

– Az én leveleim, amelyeket a háború alatt írtam. Sok helyről küldtem neki, de meg lehet különböztetni azokat, amiket eltávozáson írtam, mert mindig feltüntettem, ha Cranley Mewsból adtam fel. Nagyon büszke voltam arra a házra. Még a háború előtt vettem meg, amikor még nem volt szokás, hogy egy ingatlan egy fiatal nő tulajdonában legyen. David nagybátyja, Colin, ma is ott él a partnerével, Greggel. És munkám is volt – mindez igazán modernnek számított akkoriban.

Nora most a bársonyzsákot emelte fel, meglazította rajta a zsinórt, és kiöntötte a tartalmát. Egy vékony aranylánc landolt ráncos tenyerében, rajta egy mélykék kővel díszített medál.

– Ez olyan, mint a tiéd – jegyezte meg David.

– David, volnál olyan kedves, és idehoznád az ékszeres dobozomat? – szólt Nora, a szemét le sem véve az ékszerről.

– Jól van, Nora? – kérdezte tőle Samantha, miután David elhagyta a szobát.

Az idős nő úgy nézett fel, mintha csak ekkor jutott volna eszébe, hogy Samantha ott van.

– Igen. Csak mostanában gyakran tör rám a nosztalgia.

Samantha nézte, ahogy az idős hölgy félreteszi a nyakláncot, majd kibontja az egyik levélköteget összefogó zsineget, aztán a legfelső borítékból kiveszi a papírt.

– Negyvennégy, február huszonhatodika – olvasta Nora. – Drága Marie, tudom, ha megírnám, hol vagyok, a cenzor kihúzná feketével, így hát csak annyit mondok, hogy ilyen februári napot még sosem láttam, mint ez. – Nora a vendégre emelte a tekintetét. – Afganisztánba helyeztek. Azt hiszem, sosem találkoztam annál nagyobb hőséggel, mint ott.

David visszajött, kezében egy régies utazóládára emlékeztető, kis fekete bőrdoboz. Letette a nagyanyja laptopja mellé, és megvárta, míg Nora kinyitja, aztán egyesével kihúzza a zsúfolt tálcákat. A legkülönfélébb színekben ragyogó ékkövekkel kirakott gyűrűk csillogtak rajtuk, a fülbevalók pedig bonbonosdobozban sorakozó csokoládékra emlékeztettek. Nora felemelte az egyik belső doboz fedelét, és kihúzott belőle egy arany nyakláncot, amelyen ott függött az iménti medál mása.

– Azt tőlem kapta a nagyanyád, Samantha – intett a bársonyzsákból imént kiemelt ékszer felé. Aztán végigfutott az ujja a saját ládájából előkerült nyakláncon. – Ez pedig a barátnőnké, Hazelé volt. Ez meg – nyúlt be a ruhája nyakába – az enyém. Biztos akartam lenni benne, bármi történik is a háborúban, mindünknél lesz egy-egy darab a közös múltból.

– Hazelt mondott? – kérdezett közbe hirtelen Samantha.

– Igen. Miért kérded?

Samantha kutatni kezdett a táskájában, míg meg nem találta az útlevelét. Kinyitotta a személyes adatoknál, és az idős hölgy elé tartotta.

– A második nevem Hazel. Samantha Hazel Morris. De csak annyit tudok, hogy a család barátja volt, akivel sohasem találkoztam. Ki ő?

– Ki volt. Körülbelül húsz éve meghalt. Te valószínűleg még túl kicsi voltál hozzá, hogy emlékezhess rá, hogy a nagyanyád körülbelül ötévenként átjött ide, hogy meglátogasson engem és Hazelt – mondta Nora. Egy hosszú pillanatig némán ült, de aztán biccentett egyet, olyanformán, mint aki elhatározza magát valamire.

– David, feltennéd a kannát? Azt hiszem, szükségünk lesz rá, hogy egy kis erőt merítsünk az előttünk álló feladathoz, és biztosra veszem, hogy Samantha elfáradt az úton. Egy csésze tea mindnyájunknak jólesik majd. Tehát – fordult aztán újra Samantha felé – 1928-ban ismerkedtem meg a nagyanyáddal, amikor vele és Hazellel egy kollégiumban laktunk. Az Ethelbrooki Kívülállóknak neveztük magunkat az első évben, de aztán nem ragadt rajtunk.

MARIE

1939. augusztustól októberig

kettő

1939. AUGUSZTUS 25.

A levegőt súlyosan megülte a háború fenyegetése, és nem volt hajlandó eloszlani a késő nyári reggel ködével együtt. Lehetetlen volt figyelmen kívül hagyni, miközben Marie elsétált a Hyde Park Corner megállóban álló újságárus mellett, aki azt kiabálta az esti lapot hirdetve: „Nagy-Britannia Lengyelországot támogatja! Kétoldalú szövetség!”

Marie leszegte a fejét, és tovasietett, mert tudta, ha venne egy lapot, csak még később érne el a céljához. Miután már látta a sort ebédidőben, ezért munkából hazafelé megállt a sarki boltban, hogy vegyen két plusz elemet, és kétszer annyi ideig tartott eljutnia a pénztárig, mint ahogy gondolta. Noha a táskája nehéz volt tőlük, tudta, hogy jól döntött, mert ha a háború elér idáig, egészen biztosan megrohanják az emberek a boltokat, például elemekért.

Ha? Amikor. Úgy szorította össze az állkapcsát, és lökte hátra a gondolatot az agyában, mintha ezzel megállíthatná Hitlert abban, hogy újabb részeket markoljon ki Európából.

Mire a Harlan klub épületét megpillantotta, már szinte zihált. Az épület, amelynek pompás, vörös téglás homlokzatát fehér kőpárkányzat díszítette, még az elegáns Mount Streeten is valódi ékkőnek számított. Wallace, az ajtónálló, ott magasodott a bejáratnál borvörös egyenruhájában, és készségesen várta a Harlan hölgytagjainak érkezését, akik beugrottak egy koktélra vagy egy könnyű vacsorára a péntek esti színház után. Jóllehet, Marie nem volt klubtag, szeretett arra gondolni, hogy talán róla is azt hiszik, olyan nő, aki úgy sétálhat be az épületbe, mint aki odatartozik.

Wallace kinyitotta előtte az ajtót, megbökte fekete cilinderének karimáját, aztán enyhén meghajtotta magát.

– Jó estét, Miss Bohn.

– Jó estét, Wallace. Megérkezett már Miss Walcott?

– Sajnos még nem, Miss Bohn, de biztosra veszem, hogy Mrs. Harper segít majd, hogy kényelembe helyezhesse magát, míg várakozik.

A fenébe! Mrs. Harper, a klub recepciósa, mindig olyan arccal meredt rá, mintha szerinte Marie arra készülne, hogy megdézsmálja a klub ezüstneműjét, amint ő hátat fordít neki.

– Marie! – kiáltott oda neki a klub előcsarnokából Hazel, vidáman integetve. Eperszőke, félhosszú frizurája a vállát verdeste. – Már éppen azon törtem a fejem, hol késlekedhetsz.

– Elemet vettem – felelte Marie, közelebb hajolva barátnőjéhez, és egy óvatos puszit lehelt az arcára, hogy a cseresznyepiros Tangee rúzs ne hagyjon nyomot a bőrén.

– Én már szombaton elintéztem. Negyven percig tartott, míg megszereztem két krumplikonzervet, egy borsót, meg hat doboz gyufát. Úgy tűnik, nem sokat használnak a kormány figyelmeztetései, hogy senki ne halmozzon fel semmit.

– Gyanítom, mindenki attól tart, hogy megint bevezetik a jegyrendszert. – A Harlan állóórája elütötte a negyedet. – Tényleg ennyi már az idő?

–Te legalább nem késtél annyit, mint Nora. Úgy érzem, mintha azóta egyfolytában csak rá várnánk, amióta először szerveztünk meg valami találkozót iskoláskorunkban.

– Mert így volt – felelte Marie.

– Nos, Mrs. Harperrel életre szóló barátságot kötöttünk egymással az elmúlt negyedórában – vigyorgott rá Hazel.

A recepciós rájuk meredt az asztala mögül. Ha a Harlan középkori vár, Wallace pusztán a felvonóhidat kezeli. A valódi kapus Mrs. Harper volt, aki mindig éberen figyelt az őrhelyéről. A tömzsi, savanyú arcú nő, aki látásból ismerte a klub minden tagját, sohasem tudta elfogadni, hogy ők hárman minden hónap utolsó péntekén itt találkoztak. Szerencsére nem sokat tehetett ellene. Marie és Hazel, Nora barátnői voltak, és ő, bár arra talán nem lett volna képes, hogy valódi tagságot szerezzen a barátnőinek az exkluzív és drága klubban, ahhoz bőven elég ékesszóló volt, hogy mindig beléphessenek vendégként.

Wallace újra kitárta az ajtót, amelyen végre beviharzott a kipirult arcú Nora, fekete táskája csak úgy csapkodta az oldalát.

– Talán nyomodban a Scotland Yard? Hiszen gyakorlatilag futottál – jegyezte meg Hazel.

– Tudom, tudom, elkéstem – ismerte be Nora zihálva, amitől még jobban hallhatóvá vált előkelő származásra utaló, pallérozott kiejtése, aztán megtorpanva mindkettejüket arcon csókolta. – Elnézést!

– Marie is késett – mondta neki Hazel.

– Ugye tudod, hogy mindenki utálja az árulkodókat – szólt rá Marie.

– Mint amikor beárultál Miss Burfordnak, hogy a matekterem hátsó sorában titokban édességet eszem? – fordult felé Nora.

Hazel vállat vont. Marie és Nora átadták a kabátjukat Mrs. Harpernek.

– Védelmemre szóljon, hogy tizenhárom éves voltam, és csak azért tettem, mert sosem osztoztál senkivel az édességeken, és ez, rámutatnék, olyan jellembeli hiányosság, ami mit sem javult nálad a korral.

– Ha azzal kezdjük az estét, hogy ujjal mutogatunk egymás rossz tulajdonságaira, előtte legalább megacélozhatnánk magunkat egy itallal? – kérdezte Nora.

A Harlan bárjának kialakítása sok mindenben megegyezett London klubvilágának többi, jóval régebbi létesítményének arculatával, amelyek többségét olyan úriemberek látogatták, akiket az apjuk még aznap anyakönyveztetett, ahogy megszülettek. Súlyos, sárgarézből és kristályból készült csillárok függtek a mennyezetről, a négy fal közül hármat aranyozott keretű tükrök ékesítettek. Ám a helyiségből áradó hangok magasabbak, egyszersmind jellegzetesebbek voltak, mert a Harlan a nők birodalma volt. Az alapítók, köztük Nora nagyanyja, az elmúlt évszázad utolsó éveiben hozták létre. Marie tudta, hogy Nora mennyire szereti elmesélni a hölgyek történetét, akik egy estély után együtt ültek a Belgravia szalonjában, és arról az igazságtalanságról beszélgettek, hogy a férjeik bármikor vígan elvitorlázhatnak a klubjukba vidékről vagy a családtagjaik elől, ha úgy tartja kedvük. Aztán az egyik vállalkozó szellemű hölgy így szólt: „Miért ne tehetnénk meg mi is ugyanezt?”

Az eltökélt, és jó anyagi körülmények közt élő hölgyek összetrombitálták a tagságot, beszedték a tagdíjakat, és három hónap múlva aláírtak egy bérleti szerződést az ingatlanra. Megnyitásától kezdve a Harlan tisztességes szobákat kínált azoknak az előkelő hölgyeknek, akik túl botrányosnak találták volna, hogy kísérő nélkül szálljanak meg egy hotelban. Összességében némiképp egy otthonra hasonlított, kicsit egy találkozóhelyre, de legfőképp szentély volt.

Most, néhány évtizeddel később, a három barátnő lecsapott a Harlan bárjának vasajtós kandallójához legközelebb álló három karosszékre. Néhány hét múlva az időjárás olyan hidegre vált, hogy a személyzet súlyos fahasábokkal pakolja tele a rácsot, és lobogó tüzet gyújt, de Marie mindig, még a melegebb hónapokban is szerette ezt a helyet.

– Esküszöm, egyre rémesebb ez a metró. Ott nyomorogtam egy szerelvényen tíz percig, és meg se moccant – jegyezte meg Nora, magyarázva a késése okát.

– Csak még rosszabb lesz a helyzet, ha az elsötétítés bevezetése mellett döntenek. Csak gondoljatok bele, ha éjszakánként egy halvány fénypötty sem megengedett a földalattijáratokon vagy az állomásokon – mondta Hazel.

– Zseblámpafénynél fogunk élni. – Marie-t egyre nagyobb elégedettség töltötte el a táskájában lapuló elemek gondolatától.

– Mi minderről Nathaniel véleménye? – kérdezte Nora.

Férje nevének említésétől Hazel az égre emelte a tekintetét.

– Annyit mond, hogy az egész világ megbolondult. Hogy Hitler csupán nagyzol, és a müncheni egyezmény elég lesz hozzá, hogy kordában tartsa.

Amikor lassan egy éve Neville Chamberlain miniszterelnöknek sikerült Hitlert leszerelnie a müncheni egyezménnyel, Nagy-Britanniában sokan fellélegeztek. Azzal nyugtatták magukat, hogy nem lesz újabb háború. Most azonban már egyre kevésbé tűnt úgy, hogy ez a lépés garantálhatja a „békét ezekben az időkben” is, még ha sokan, köztük Hazel férje is, minden erejükkel kapaszkodtak ebbe az elképzelésbe.

– De mi lesz, ha a németek szövetkeznek a Szovjetunióval? – kérdezte Marie, mert eszébe jutott egy igen parázs vita, amelyet azon a héten egy csapat egyetemi hallgatótól hallott, amikor elsétált mellettük, úton a német tanszékre. – És az esti lapok is mind a címoldalon hozzák a Lengyelországgal kötött szövetségünket.

Hazel sóhajtott.

– Nathaniel nem hajlandó beszélgetni erről a témáról velem. Azt gondolja, háborús uszító vagyok.

– A lányok a belügyminisztériumban folyton arról a Hamburgból sugárzott új műsorról beszélnek. A műsorvezető azt állítja, hogy korábban brit diplomata volt, de megvilágosodott, és most már Hitlert támogatja – mesélte Nora.

– Henrik ragaszkodik hozzá, hogy mindig meghallgassa – Marie ajka utálkozva megrándult, miközben az unokafivére kedvenc műsoráról beszélt.

– Én sosem hallottam róla – felelte Hazel.

Nora közelebb hajolt, és lehalkította a hangját.

– Senkinek sem kellene hallgatnia, mert színtiszta propaganda, így hát mindenki hallgatja. Biztosra veszem, hogy a BBC-nél többen rohamot kapnak már attól, hogy egyáltalán adásba mehet.

– A műsorvezető rettenetes. Iszonyú dolgokat mond a britekről. Henrik persze nagyon mulatságosnak találja – jegyezte meg Marie.

– Hallásra a műsorvezető lehetne bármelyikünk – mondta Nora.

– Hallásra te lehetnél. Nem én – mutatott rá Marie. Miután megérkezett ebbe az országba Münchenből, megpróbált megszabadulni az akcentusától, de bármit tett, maradt belőle valamennyi. A napok többségében csak enyhén érződött – de így is felismerhető volt –, ám ha feldühödött valamiért, vagy többet ivott a kelleténél, sokkal erősebb lett. Ez volt az oka, hogy Marie sosem engedte meg magának, hogy „csak még egy pohárral” igyon. Az évek során megtanulta, hogy a körülötte lévők kényelmesebben érzik magukat a kicsit kevesebbel, és ez számára is megnyugtató. Kevésbé német, kevésbé agresszív, kevésbé kifogásolható.

– Marie, jött valami hír mostanában az anyádtól? – kérdezte Hazel.

Marie leszegte a fejét, és magában azt kívánta, bárcsak a barátnői ne ismernék ennyire, és ne szúrnák ki száz méterről is, ha hazudni próbál.

– Igen.

– De biztos valami jó – jegyezte meg Hazel, az örök optimista.

– Mit írt? – kérdezte Nora.

Marie kinyitotta a kézitáskáját, és kivette belőle a levelet, ami egészen puha volt a sok újraolvasástól.

– Tessék. Franciául írt. – Anyja az évek folyamán minden levelét franciául írta. Hannah Bohn, akinek viselkedése jobban illett volna egy tizenkilencedik századi orosz hercegnőhöz, mint egy német üzletember feleségéhez, feláldozta az anyanyelvét a francia nyelv eleganciájáért.

– Te olvasd – biccentett Hazel Norának. – A te franciád mindig jobb volt, mint az enyém.

– „Drága lányom – olvasta Nora, lefordítva a szavakat közben. – Jól vagyunk. Schmiedék kérdezősködtek utánad tegnap este, ahogy mindig, és Horst különösen érdekesnek találta, hogy ilyen sok év alatt egyszer sem tértél vissza Münchenbe. Azt mondja, hiányzol neki.” – Nora felnézett a barátnőjére. – Kicsoda ez a Horst?

Marie elpirult, és legyintett.

– Csak egy fiú, akivel régen sokat játszottunk együtt. Inkább a lap közepét olvasd.

– Ünneprontó! – jegyezte meg Hazel.

Nora lejjebb ugrott a szövegben, és újra olvasni kezdett.

– Tessék. „Tudod, hogy semmi sem untat jobban, mint ezek a kérdések, amelyeket feltettél a politikáról. Nem azért küldtünk el az iskolába, hogy olyan dolgok iránt kezdj érdeklődni, amelyek nem tartoznak egy fiatal hölgyre.” Hát ez elég meredek.

– Folytasd! – kérte Marie.

– „Szerencséd, hogy apádat mindez inkább szórakoztatja – olvasta Nora. – Azt mondja, hogy sosem tenne olyasmit, amivel az üzletmenet épségét, vagy az itteni, müncheni életünket veszélyeztetné. Kételkedik abban, hogy egyáltalán háború lesz, és tudja, hogy a legjobb, amit tehet, ha mindenkivel jó barátságban marad.” Tehát ők semleges álláspontot képviselnek?

Marie közelebb hajolt, és kivette a levelet Nora kezéből.

– Úgy néz ki. – Mutter úgy viselkedik, mintha a háborús fenyegetés valami pirinyó bosszúság volna, miközben én másra sem tudok gondolni.

– És mi áll a levél további részében? – kérdezte Hazel.

– A szomszédunk egyik lányának megszületett a negyedik gyereke, aztán ugyanennek a nőnek a legkisebb lánya belépett a Német Lányok Ligájába, és máris van vagy fél tucat fiúbarátja. Azt is kérdezi, mikor hagyok fel végre vele, hogy itt fecsérlem el az időmet Angliában, mikor megyek haza végre, hogy feleségül menjek valakihez. Természetesen csakis egy megfelelő családból való, gondosan kiválasztott férfihoz – valószínűleg valaki olyanhoz, akinek köze van a fémhez, vagy olyan alkatrészekhez, amelyeket Fater be tudna építeni az általa gyártott motorokba.

– És még mindig úgy gondolod, hogy sohasem lépnének be a nemzetiszocialista pártba? – kérdezte Nora. – Oly sok mindenfélét hall az ember…

– Nem – felelte határozottan Marie. – Faternak túlságosan sok szerződése van külföldi cégekkel ahhoz, hogy azt kívánná, Németország háborúba keveredjen, és el legyen vágva Európa többi részétől. Hiszen ez az, ami majdnem teljesen tönkretette az üzletet az előző háborúban is, amikor még nagyapám is élt. Ezt semmiképp sem akarná. Inkább beszéljünk valami másról, jó?

Nora tekintete Hazelre villant.

– Megkérdezhetem, hogy vagy?

Nora gyengéd hangja – ami pedig rendszerint oly határozottan és erősen csengett – ellentétben állt a kérdés jelentőségével. Marie látta, hogy Hazel ujjai a combjába mélyednek, miközben próbál nyugodt maradni.

– Megvagyok, amennyire ebben a helyzetben meg lehet lenni – felelte Hazel.

Marie körbekémlelt, hogy megbizonyosodjon róla, nem hallják-e őket, és halkabban kérdezte:

– Jártál már orvosnál?

Hazel az ajkába harapott, és bólintott.

– Azt mondta, ennél többet nem lehet tenni. Csak tovább kell próbálkoznunk, de már hat éve ezt csináljuk. Egészen mióta…

Marie és Nora egyszerre kaptak Hazel keze után.

– Sajnálom, nem kellett volna megkérdeznem – mondta Nora.

Hazel a fejét rázta.

– Nem bánom, hogy megkérdeztétek. Csak nagyon nehéz. Mostanra már meg kellett volna tanulnom, hogy soha ne legyek túl izgatott, de most majdnem három hónap is eltelt. Azt hittem, végre van esélyünk.

Marie szíve majd megszakadt a Hazel hangjából áradó vágyakozás hallatán. Pontosan tudta, a barátnője milyen elkeseredetten vágyik kisbabára. Hogy minden hónapban megfeszül a várakozástól. És milyen gyakran csalódik. Hogy milyen örömmel fogadta, már háromszor is, hogy terhes. És azt is, hogy minden kisbaba elvesztése mennyire összetörte a barátnőjét, azzal fenyegetve, hogy újra visszazuhan abba a sötét szakadékba, mint első alkalommal, alig néhány héttel azután, hogy összeházasodtak Nathaniellel.

– Elég ebből – vetette fel Hazel a fejét, és gyorsan pislogott párat, mintha azzal visszatarthatná a könnyeket. – Túlságosan sok lehangoló beszélgetés folyik manapság a világban. Ez viszont a mi közös péntekünk. Élvezzük ki.

Pierre, a Harlan sokat látott pultosa, letette eléjük a szokásos italokat, és ők néhány pillanatig némán ülve kortyolták.

– Mesélj, mi történt az ügynökségnél a héten! – hajtotta állát a tenyerébe Nora. A mozdulattól a nagyanyjától ajándékba kapott karkötői csilingelve az alkarja közepéig szánkáztak.

Hazel szemében parányi szikra fénylett fel, és Marie hálatelt szívvel gondolt rá, hogy Nora képes a barátnőjüket visszarángatni a valóságba.

– El sem hiszitek majd, ha meghalljátok – felelte Hazel.

– Kecsegtetően indul – mosolygott rá vidáman Marie.

– Visszatért az Ismétlő.

Nora horkantott, Marie pedig felnyögött:

– Hát szemernyi büszkeség sincs abban az emberben?

– Nyilvánvalóan nincs, és ezúttal bajuszt növesztett, a haját meg hollófeketére színezte.

Az Ismétlőről szóló történetek azóta visszatérő motívumot jelentettek ezeken a havonkénti közös vacsorákon, hogy a férfi először felbukkant a Mayfair Házasságközvetítő Ügynökségnél, ahol Hazel közvetítőként dolgozott. A férfi, egy báró harmadik fia, makulátlan pedigrével büszkélkedhetett, miközben anyagi forrásoknak gyászosan híján volt, és első pillantásra olyan ígéretesnek tűnt, hogy Hazel még azt is felvetette, Nora nem akar-e adni neki egy esélyt. Nora csak nevetett ezen – ahogy Hazel minden más, a személyére irányuló közvetítői igyekezetén is –, és mint utóbb kiderült, jól tette. Hazelnek hamar rá kellett jönnie, hogy teljesen mindegy, kivel hozta össze, a férfi számára egyik nő sem volt elég jó. Vagy túl fecsegős, vagy túl magas, vagy túl pirospozsgás, túl szőke, túl erősen festett arcú, túl buta, vagy épp túl művelt. Az Ismétlőnek lehetetlen volt elnyerni a tetszését.

– Ha azt mondod, hogy ismét találkozót szervezel neki valakivel, felállok, és kisétálok innen – jegyezte meg Nora.

– Akkor örülök, hogy találkoztunk, és viszlát, mert igenis el vagyok szánva rá, hogy találok neki egy asszonyt. – Hazel összehúzott szemén látszott, milyen erősen keresi a megoldást a válogatós ügyfél problémájára. – Bár gyanítom, ebben a pillanatban leginkább csak az izgatja, hogy vajon átugrom-e az égő karikán, mint egy idomított cirkuszi pudli.

– Talán éppenséggel miattad jár vissza – vetette fel Marie.

A barátnője rosszalló pillantást vetett rá.

– Mindig ezt mondjátok, amikor megemlítek egy bonyolult ügyfelet.

– És mégsem hiszel nekünk soha – vágott vissza Marie.

– Még azután sem hittél, miután az a fulhami élelmiszerboltos, akinek két üzlete is van, megkérte a kezedet az üvegből készült zafírköves gyűrűvel – toldotta meg Nora. – Pedig te mesélted, hogy vége-hossza nem volt a terveiről szóló történeteknek, amiket meg akart valósítani veled közösen.

– Jaj, hagyjátok már abba az ugratást. Hiszen ott van nekem Nathaniel. Boldog vagyok! – jelentette ki Hazel szipogva.

Marie egy pillanatra elkapta Nora tekintetét, de egyikük sem szólt egy szót sem.

– Nos, isten segítse azt a szegény lányt, aki végül kiköt majd az Ismétlő mellett, bárki legyen – motyogta Nora, és megigazította acélkeretes szemüvegét, mielőtt kortyolt volna egyet a koktélból.

– Tudjátok, furcsa, mert a sok szóbeszédet hallgatva az ember azt gondolná, csökkenni fog az ügyfelek száma. Ehelyett még sosem ment ilyen jól az üzlet. Csak ma hárman jelentkeztek az ügynökségnél – mesélte Hazel.

– Van köztük izgalmas személy? – kérdezte Marie.

Hazel elgondolkodva ráncolta az orrát.

– Egyikük. Egy özvegyember. Ami azt illeti, Nora, lehet, hogy ismered is. A megboldogult felesége családja az anyád ismeretségi körébe tartozik.

– Ez nem szükségképpen jó ajánlólevél. Hogy hívják? – kérdezte Nora.

– Tudod, hogy nem árulok el neveket – tiltakozott Hazel.

– Ugyan mit kezdenénk Marie-val a nevével? – vitatkozott Nora. – Emellett, ha ismerem, esetleg még segíthetek is.

Hazel felsóhajtott.

– Mr. Richard Calloway.

Nora hátravetette a fejét, úgy gondolkodott.

– Nem rémlik.

– Mi történt Mr. Calloway feleségével? – kérdezte Marie.

– Rákos volt. Nem sok részletet mondott el, de elég tragikus esetnek tűnik – felelte Hazel.

– Szegény özvegy – jegyezte meg Marie.

– Jóképű a maga csendes, elegáns módján. Okos is. Építőmérnök – mesélte Hazel.

– Mint Albrecht bácsikám – tűnődött Marie.

– Pontosan – felelte Hazel. – Szerintem kiderül majd róla, hogy a megfontoltabbak közé tartozik. Nem könnyű megtalálni számára a megfelelő partnert, de ha meglesz, Mr. Calloway azonnal tudni fogja.

– Valószínűleg jobb, mintha fejest ugrana a dolgokba – vélte Nora.

– Ha érdekel…

Nora rosszallón ránézett.

– Ne merészeld!

Hazel sóhajtott.

– Bárcsak hagynád, hogy összehozzalak valakivel. Mindkettőtöket.

– Semmi esély rá – rázta meg eltökélten a fejét Nora.

– Marie? – fordult másik barátnőjéhez reménykedve Hazel. – Tudod, nem csak vaktában összehoználak valakivel. Ami azt illeti, elég jól értek a munkámhoz.

– Te is tudod, hogy mindketten pompás házasságközvetítőnek tartunk – mondta neki Nora. – Inkább a saját képességeim hiánya aggaszt, hogy jó feleség lehetnék-e. Alig vagyok otthon, mert a napjaim a belügyminisztériumban telnek…

– …ahol jóval többet dolgozol egy olyan főnöknek, aki nemigen ismer el – egészítette ki előzékenyen Hazel.

Nora újfent rosszallón nézett rá.

– Csak annyit mondok, hogy még a legkevésbé sem váltam elég háziassá. Hogyan is lehetne arra számítani, hogy gondoskodni tudok egy férjről?

– Egy férj nem kutya. Nem kell kivinned sétáltatni nap nap után – ellenkezett Hazel.

Nora vállat vont.

– Akkor is.

– Marie? – próbálkozott Hazel.

– Jaj, nem, köszönöm – vágta rá Marie.

– De miért? – erősködött Hazel.

– Én…

– Talán már van valamilyen jelölt a fejében – csipkelődött Nora.

Marie szóra nyitotta a száját, aztán újra becsukta. Ennyire átlátszó volna? Képtelen volt hazudni a barátnőinek, mégis maradtak titkai előttük – apró részleteket megtartott magának az életéből, amelyeket még nem volt kész megosztani velük – és Neil is egyik volt ezek közül.

– Ne aggódj, Marie. Egy léleknek sem kell elárulnod, míg nem vagy kész rá – hajolt közelebb Hazel, és megpaskolta a karját.

– Nincs senki! – közölte nyomatékosan Marie. Maga is felfigyelt rá, hogy közben minden ok nélkül gyűrögeti a szoknyája alját.

– Hm, hm. Marie az a fajta csodabogár, aki két héttel azelőtt szól majd róla, hogy összeismerkedett valakivel, hogy gyűrű kerülne az ujjára – kajánkodott Nora.

– Te meg az a fajta vagy, aki az esküvő előtti napon telefonál majd körbe mindenkit, és anélkül hívja meg az embereket, hogy elárulná nekik, mi lesz a rendezvény célja – vágott vissza Marie.

Nora magára mutatott.

– Ne feledd, egyáltalán nem tervezem, hogy valaha oltár elé állok.

Hazel színpadiasan hátradőlt a székében.

– Nem is tudom, miért strapálom egyáltalán magam.

– Őszintén szólva, drágám – mondta neki Nora –, mi sem.