Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A SZERKESZTŐ ELŐSZAVA

BEVEZETÉS

ELSŐ FEJEZET Kalkuttából Kasmírba

MÁSODIK FEJEZET Asztor és Gilgit

HARMADIK FEJEZET Hunzán keresztül

NEGYEDIK FEJEZET A Tagdumbás Pamíron

ÖTÖDIK FEJEZET Szarikolban

HATODIK FEJEZET A Musztág-Ata lejtőjén

HETEDIK FEJEZET A Gez-szoroson s a «kilenc hágó»-n át Kasgárba

NYOLCADIK FEJEZET Kasgárban

KILENCEDIK FEJEZET Khánui és Ordam-Pádsáh

TIZEDIK FEJEZET Járkand és Karghalik

TIZENEGYEDIK FEJEZET Útban Khotan felé

TIZENKETTEDIK FEJEZET Megérkezés Khotanba

TIZENHARMADIK FEJEZET A Jurung-kás forrásvidékén

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A Kara-kás hegyláncain keresztül

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Újra Khotanban

TIZENHATODIK FEJEZET Jótkan, a hajdani főváros

TIZENHETEDIK FEJEZET A dandán-uiliki romokhoz

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Dandán-Uilik

TIZENKILENCEDIK FEJEZET A sivatagon át Keríjába

HUSZADIK FEJEZET Níján át Imám Dzsáfar Szádikba és a «régi város» romjaihoz

HUSZONEGYEDIK EEJEZET A «régi város» romjainál, azon a tájon, ahol a Níja vize elenyészik a sivatag homokjában

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Az enderei romok

HUSZONHARMADIK FEJEZET Kirándulás a Karadong-romokhoz

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET Juan-Csang Pi-mojának keresése a pusztaságban

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET Ak-szipil és a Ravak-sztúpa

HUSZONHATODIK FEJEZET Iszlám Ákhún okirat-gyára

HUSZONHETEDIK FEJEZET Utolsó napjaim a khotani oázisban

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET Khotanból Londonba

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stein Aurél

HOMOKBA TEMETETT VÁROSOK

Fordította, angolból átdolgozta
Halász Gyula

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-103-9 EPUB
ISBN 978-963-559-104-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A mű eredeti címe:
Ancient Khotan: Detailed report of archaeological
explorations in Chinese Turkestan

első kiadás: 1907.
az elektronikus változat az 1908. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító David Roberts (1796 – 1864) akvarellje
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A SZERKESZTŐ ELŐSZAVA

Valahányszor egy-egy új kötetét bocsátom közre ennek a sorozatnak, örömöt és gyönyörűséget érzek, mert magam is sokat utazva egzotikus tájakon, igazán beleélem magam az útleírások élményeibe. Kétszeres az örömöm, amikor magyar utazó könyvét adom a magyar olvasó kezébe.

Stein Aurél dr. Belső-Ázsia homoksivatagjairól szóló művét méltán helyezhetjük Hedin világhírű útleírásai mellé. Nagytudományú férfiúnak munkája ez, aki a magyarság jó hírnevének sok-sok becsületet szerzett Indiában és Angolország tudós köreiben. Rendkívül sokoldalú és mélyreható történelmi, nyelvészeti és archeológiai ismeretekkel indult kutatóútjaira. Az árja művelődésnek Max Müller után ő egyik legalaposabb ismerője.

Kora ifjúságában került el Magyarországból a ma 44 esztendős tudós kutató húsz éve él Kelet-Indiában - mindamellett ma is meglepő szépen beszél magyarul. Könyveit azonban túlnyomóan angolul írja már, amely nyelvben a stílus igazi művészévé emelkedett.

Az indiai kormány 1906-ban már másodszor küldte ki nagyfontosságú tudományos feladatok megoldására Belső-Ázsiába. Most van hazatérőben erről a második nagy utazásáról, amely alkalmat nyújtott neki a nagy Han-hai-medence egész déli peremének megismerésére és megvilágítására. Valamennyi kortársánál jobban ismeri ma tudós hazánkfia a Pamírtól a tulajdonképpeni Kínáig terjedő óriási sivatagokat. Ezekről a sivatagokról, a Takla-Makánról és a Góbiról, ősi legendák élnek a környező kelet-turkesztáni oázisok földművelő lakossága körében, valamint a kínai határok mentén élő mongol nomádok között. Marco Polo 13. századbeli könyve óta valamennyi európai útleírás a homoktól hirtelen eltemetett városokról, azok kincseiről, szellemeiről, rémítő veszedelmeiről regél.

Forsyth 1874-i expedíciója az első, amely megemlékezik a homoktól eltemetett városok romjai közül kikerülő leletekről, a görög érmekről és terrakotta szobrocskákról. A romok közül nem egyet Hedin is fölkeresett, nagy veszedelmek között.

Stein Aurél az indiai kormány támogatásával rendszeres ásatásokat végzett a romhelyeken. Tömérdek műtárgyat, érmet, fára és bőrre írt okiratot gyűjtött. Megállapította ezekből, hogy a klasszikus nyugati kultúra a tulajdonképpeni Kínáig terjedt és az indiai kultúra és nyelv beáramlásával együtt a Tarim-medencében megteremtette azt az életet, amely a nagy oázis-telepeken napjainkig fennmaradt.

Veszedelmes kalandok, hihetetlen nélkülözések, idegfeszítő epizódok leírásaival nem találkozik az olvasó Stein Aurél könyvében. Az ő leírásai lerántják a legendaszerű fátyolt a belső-ázsiai sivatagról. Hetekig meg hónapokig ásatott ő a sivatagban temérdek munkással és sohasem vesztett eközben egyetlen embert vagy állatot sem. Visszatérve ismét az emberlakta helyekre, kedves reminiszcenciákkal vesz búcsút a kihalt, egyhangú, de azért nem borzalomkeltő sivatagtól.

Óriási távolságokkal kell megküzdenie, mégis mindenütt baj nélkül, kalandos akadályok és küzdelmek nélkül vezeti sokszor igen tekintélyes karavánját. Annál is inkább meglepnek az expedíció kiváló sikerei, mert bámulatosan csekély anyagi eszközök álltak az utazó rendelkezésére.

A legtöbb útleíróval ellentétben Stein Aurél rokonszenves világításban állítja elénk a kínai tisztviselőket. Művelt, hazájuk történetében és irodalmában jártas, jóakaratú, becsületes és igazságos férfiaknak írja le őket, akik minden tőlük telhetővel mindenkor szívesen támogatták céljaiban. Stein Aurél dr. bámulatos eredményeinek a titka éppen abban rejlik, hogy ő mindig emberségesen és tapintatosan bánt mindenkivel. A műveltebbekkel mindig úgy érintkezett, mint vele szellemileg teljesen egyenrangú emberekkel.

Nemcsak Belső-Ázsia történelméről való fogyatékos történelmi tudásunkat bővítette jelentékenyen Stein utazása, hanem a sivatag természetéről, a futóhomok folyami eredetéről, a folyók eltűnéséről és a régi telepek elpusztulásáról is az eddigieknél alaposabb és természetesebb magyarázatokat szolgáltatott. Mert a fizikai földrajz terén éppúgy küzdünk a rapszodikus, megbízhatatlan vélekedésekkel, miként a történelemben a fantasztikus alapokon nyugvó legendákkal. Stein Aurél igen nagy szolgálatot tett a tudománynak avval is, hogy kiküszöbölni segített az efféle, tévedésen, hamis megfigyelésen alapuló természettudományi meséket a sivatag életére vonatkozólag.

Belső-Ázsia sivatagjairól, oázisairól és ezek lakosságáról Stein Aurél könyve nyújtja eddig a legjobb és legmegbízhatóbb földrajzi képet.

Budapest, 1908. április havában

Lóczy Lajos

BEVEZETÉS

Azt az utazást, amelynek eredményeiről ebben a könyvben számot adok, az indiai kormány támogatásával tettem meg 1900-ban és a rákövetkező esztendőben.

Utazásom fő célja az volt, hogy Khotan város környékének és Kelet- vagy Kínai-Turkesztán nagy sivatagjának régi városromjait rendszeresen tanulmányozzam.

Minthogy ásatásaim közben igen sok olyan új anyag került felszínre, ami a tüzetes tanulmányok során világot fog vetni azoknak a belső-ázsiai területeknek ókori történelmére és hajdani műveltségére: kutatásom eredményeinek részletes leírását külön tudományos munkára tartottam fenn[1] és itt jobbára csak élményeim közlésére szorítkoztam.

Utazásom tudományos eredményeiről eddig csak szűkszavú jelentéseket közöltem.[2]

Khotan körüli régészeti kutatásokra 1897-ben gondoltam először. Akkoriban ugyanis igen nevezetes leletek kerültek onnan elém. Dutreuil de Rhinsnek, a jeles, de sajnos szomorú véget ért[3] francia utazónak hátrahagyott iratai között voltak régi, nyírfa kéregre írt kézirattöredékek Khotan környékéről.

A szakszerű vizsgálat kiderítette, hogy ezek buddhista szövegű írások és pedig ősi indiai jegyekkel és nyelvezettel. Az eddig ismert legrégibb indiai kézirat volt ez, amelynek kora időszámításunk első évszázadaiba nyúlik vissza.

Egyidejűleg dr. Rudolf Hoernle, aki Kalkuttában a «Belső-ázsiai régiségek brit gyűjteményét» nagy fáradozással létrehozta, ugyancsak Khotan vidékéről tetemes új anyaghoz jutott. Papiros kézirattöredékek, régi cserépedény-részek és hasonló régiségek voltak az új szerzemények, amelyeket az indiai kormány politikai képviselői Kasgárban, Kasmírban és Ladákban bennszülött khotani kincsásóktól vásároltak. Hasonló vásárlások kerültek a kasgári orosz főkonzul útján Pétervár nyilvános gyűjteményeibe. Mindeme szerzeményeknek futólagos megtekintésre is az a különös jellemvonásuk volt, hogy a kétségtelenül valódi indiai és kínai írások mellett nagyon sok olyan szöveget is tartalmaztak, amelyek ismeretlen írásjegyűek s egymástól ezenfelül merőben eltérőek voltak. Valódiságukat persze ez a dolog erős gyanúba keverte.

Az anyag mindjobban szaporodott. Mindennemű megbízható útbaigazítás hiányzott azonban arra nézve, hogy honnét is származnak tulajdonképpen e leletek és milyen jellegűek azok a romok, amelyek közül kikerültek. Kínai-Turkesztánnak egyik része sem volt még régészeti kutatásnak alávetve és erősen megvoltam győződve arról, hogy bármily odaadó figyelmet fordítanak is hivatott európai orientalisták az efféle leletekre, teljes történelmi és régészeti jelentőségüket a helyszínnek rendszeres átkutatása nélkül sohasem lesz lehetséges megállapítani.

Sven Hedin időközben 1896-i téli utazásával bebizonyította, hogy tervem végrehajtható. Emlékezetes második útjában[4] Khotantól északkeletre két homokba temetett romhelyet fedezett fel a fáradhatatlan utazó.

1898 nyarán volt csak érkezésem tervezett utazásom részletes előrajzát kidolgozni és dr. Hoernle hathatós ajánlásával az indiai kormány elé terjeszteni. Terveimet Lord Curzon kormánya kedvező fogadtatásban részesítette. A pénz- és földművelésügyi osztály különös szolgálatra Kínai-Turkesztánba küldött egy év tartamára.

A császári jövedelmi pénztárból, továbbá Pandzsáb és Bengál helyi kormányainak adományából 9000 rúpia (14,400 korona) utalványoztatott az utazás és a kutatások költségeinek fedezésére.

Nagy örömömre és büszkeségemre szolgált, hogy sikerült a rendelkezésemre álló idő alatt és a megszabott költségen, kitűzött programomat megvalósítanom.

Pedig nagy távolságokkal és sok-sok akadállyal kellett megküzdenem. Alig kell részleteznem, mennyit tervezgettem már jó előre s miképp hánytam-vetettem meg minden módot a cél elérésére.

Tekintve a beutazott területek nagyságát s hozzá a sivatagban való huzamos ásatást: aránylag olyan kevésbe került vállalatom, hogy archeológus szaktársaim és mások is valósággal csodálkoztak rajta.

Indiában élve már régebben módját ejtettem, hogy kitapasztaljam a vándor-utazás meneteléseit és tanyázásait. Sok felesleges kiadástól mentett meg ez a jártasságom. Expedícióm költségeinek a mérséklésében nagy része van az indiai topográfiai osztálynak, amely hathatós támogatásban részesített. Megelőző régészeti kirándulások - Kasmírban, Pandzsábban és az afganisztáni határszélen - megismertettek a pontos topográfiai felvételek nagy jelentőségével. Szükségét láttam annak, hogy a régi romhelyek helyzetét pontosan megállapítsuk. A hajdani történet-földrajzi viszonyok megvilágítására is elmaradhatatlannak tekintettem a Kínai-Turkesztánban való topográfiai felvételeket. Azonkívül rajta voltam, hogy utazásom alatt minden alkalmat megragadjak a földrajzi kutatás általánosabb feladatainak szolgálatára is és ezek közt arra, hogy a még nem térképezett, vagy hiányosan fölvett területeket a biztosabb kartográfiai ismeretkörbe belevonjam.

Gore ezredes, az indiai felvételek igazgatója, készségesen támogatott ebben a törekvésemben. Intézkedett, hogy osztályából egy bennszülött geométert küldjenek velem a szükséges műszerekkel és felszerelésekkel. Erre a célra még külön 2000 rúpia (3200 korona) útiköltséget bocsátott rendelkezésemre. A geométernek, Rám Szingnek kitűnő szolgálatairól többször lesz alkalmam szólni. Az ő segédkezésével történtek az összefüggő asztalfelvételek, csillagászati helymeghatározások és háromszögelések, utazásom egész tartama alatt Kínai-Turkesztánban.

E felvételeket a magas hegységben fotogrammetrikus képek készítésével egészítettem ki. A könyvemhez csatolt térkép kisebbített mértékben ábrázolja eredményeinket.

*

A régészeti kutatás India és Belső-Ázsia óriási területein, még nem keltette fel eléggé a nagyközönség érdeklődését. Azokkal a tájakkal, amelyek a biblia világának a körén kívül esnek: a közkeletű történelem nem sokat törődik.

Az útleírás keretében megkísérlettem számot adni ásatásaim eredményeiről és rámutatni az elhozott temérdek régészeti lelet jelentőségére. Ókori műtárgyak, a kézműipar maradványai nagy mennyiségben, régi kéziratok és okmányok százával kerültek elő bámulatos épségben megőrizve a sivatag homoktakarója alól. Érdekesnél érdekesebb megfigyeléseket gyűjtöttem, amelyek fogalmat nyújtanak róla, milyen volt ott a hajdani mindennapos élet, mielőtt e lakóhelyeket a homok eltemette. Ahhoz azonban nincs terem, hogy tüzetesen foglalkozzam mindama nagy történeti kérdésekkel, amelyeket a leletek megvilágítanak. Futólag érintem csak, hogy milyen irányban nyitnak új látókört e fölfedezések Belső-Ázsia művelődés-történetének homályában. Az emberiség művelődésének a történetében Indiának bizonyára az volt a legnevezetesebb szerepe, hogy a buddhista tanokat és buddhista kultuszt elterjesztette Belső-Ázsiában és Kínában, a messze Keleten. Kínai feljegyzésekből tudjuk, hogy a buddhizmus a «Középső birodalmat» nem közvetlenül szülőhelyéről, hanem Belső-Ázsián keresztül érte el.

Időszámításunk negyedik századától kezdve kegyes kínai zarándokok keresték fel India buddhista szentélyeit s jelentéseikből kiderül, hogy még ama barbár nyugati országokban is, amelyeken keresztül utaztak, Sákjamuni tanításainak sok követője volt. Azonban e kínai utazók és köztük különösen Juan-Csang, a «Törvények mestere», a mi indiai Pauzániászunk - vallási dolgokkal törődtek leginkább; szent helyek, csodatévő templomok, a buddhista tanok tételei és a szerzetes élet érdekelték őket. Belső-Ázsia vidékeiről, amelyeken keresztül hatoltak, röviden emlékeznek meg irataikban. Nem nyújtanak határozott tudósításokat az indiai művelődésnek, nyelvnek és művészetnek a buddhista hittérítés következtében történt elterjedéséről a Himaláján és Hindukuson át.

Szórványos megjegyzésekre akadunk a kínai évkönyvekben és egyebütt, amelyekből következtethetjük, hogy e művelődési elemek a buddhizmus befolyása révén századok leforgása alatt Belső-Ázsiába átszivárogtak, sőt távolabb keletnek is szárnyaltak.

Helyszínén történt följegyzésekből és maradványokból kellene ama régmúlt művelődési mozgalmat főbb vonásaiban megrajzolnunk, a mohamedán hódítás azonban a 10-11. században, úgy látszik, minden ilyen nyomot elpusztított.

Véletlenül föllelt régi szanszkrit, jobbára buddhista tárgyú kéziratok, amelyek közül legelsők Bower kapitány (most ezredes) 1890-ben talált híres kucsá-i nyírfakéreg lapjai voltak: tanúskodtak róla, hogy becses ilynemű maradványokat őrizhet még Kínai-Turkesztánnak száraz talaja. Nyelvészeti becsükön kívül is nagy volt a jelentősége ezeknek az irodalmi relikviáknak, mert világosan bizonyították, hogy a buddhizmussal India klasszikus nyelve is meghonosodott a Himaláján túl fekvő távoli vidékeken.

Arról azonban, hogy minő műveltségi környezetben virult fel az Indiából átszármazottan: az ilyen bizonytalan eredetű s egyéb régészeti adatokkal nem támogatott véletlen szerzemények nem nyújthattak felvilágosítást. Különösen a Khotan-vidéki rendszeres ásatások kecsegtettek nagy sikerrel, amióta csak ez a terület ismeretessé vált. A kínai jelentések odavetett jegyzetei szerint ennek a kis országnak kiváló szerepe lehetett az Indiából jövő szellemi behatások kifejlesztésében és kelet felé való terjesztésében, mert annak a nagy útnak a derekán feküdt, amely Kínából az Oxus felé és onnét Indiába, valamint nyugatnak vezetett.

Akármi régészeti apróság, edénytöredékek, érmek, pecsétnyomók, ami csak az odavaló lakosok révén Khotan talajából a felszínre került, rávallott a régi indiai művészet szoros kapcsolatára.

Szerencsés mellékkörülmény támogatja itt az archeológiai kutatásokat. A futóhomok a sivatagban nemcsak eltemeti, hanem épségben meg is őrzi zsákmányait.

Amióta csak ember lakik Khotan területén, a betelepült térség szélén örökös küzdelmet folytat a Takla-Makánnal, a sivatagok legszörnyebbikével. Régi helyi hagyományok is megemlékeznek a sivatag előrenyomulása következtében elhagyott telepítvényekről, Azok a romhelyek, amelyeket én kikutattam, nagyon is igazolták reményeimet, amik Khotanba és a sivatagba vezettek. Nyugatról keletnek menve, mintegy ötszáz kilométerre húzódik az a terület, amelyen elszórtan találjuk a különböző korszakokból származó romokat. Ezek a romok mindenütt egynemű, jól jellemzett művelődést tárnak fel előttünk. Most már könnyen felismerjük, hogy ez a régmúlt kultúra főképpen indiai alapon nyugodott. De ezenkívül határozottan kiderültek egyéb hatalmas befolyások is. És pedig a nyugatról, valamint a Kínából származó civilizáció, amely amazt fejlődésében irányította és sajátos jelleggel, független eszmékkel gazdagította. A buddhista Khotanban egykor virágzó kultúráról és annak eredetéről hűségesen beszélnek azok a szoborművek és falfestmények, amelyeket a régi templomokban és lakóházakban feltártunk évezredes homoksírjukból. Pontos régészeti összehasonlítással meglehet állapítani a korszakokat, amelyekben a khotani telepítvényeket a sivatag homokja elárasztotta. Habár e korszakok a harmadik századtól a nyolcadik század végéig terjednek, mégis az indiai művészet túlnyomó befolyását ismertem fel valamennyi leleten, a legrégibbektől a legújabb korúakig. A szobrokban bővelkedő ravaki sztúpa-udvar, meg a Níja mögötti ősi telep faragott faékítményei bámulatos hűséggel utánozzák stílusban éppúgy, mint motívumokban, azt a görög-buddhista művészetet, amely hellén-római behatásokkal táplálva, Gandhárában (a mai Pesavar-völgyben) és észak-nyugati Indiának vele szomszédos területein, az időszámításunk kezdetét közvetlenül megelőző és követő időszakban felvirágzott. Hogyha pedig ezektől a maradványoktól az 500 évvel későbbi Dandán-Uilik kis buddhista szentélyeinek a falfestményeihez fordulunk: ezekben ugyanolyan határozottsággal ismerhetjük fel a jellegét annak a régi indiai festőművészetnek, amelyet az Adzsantá-sziklaüregek festményei őriztek meg az utókornak.

Világosan kitűnik a kínai évkönyvekből, hogy az Utó-Han- és a Tang-dinasztiák korában Kína sokáig tényleges politikai felsőbbséget gyakorolt a khotani királyság felett.

Ásatásaim igazolták e följegyzéseket. A napfényre kerülő kínai érmek, kézműipari tárgyak, papirosra és fára írt okmányok, minden kétséget kizártak, hogy a kínai kultúrának és politikai fölénynek hatalmas befolyása volt itt. Látva azt, hogy századokig milyen szoros kapcsolat volt Khotan és a nagy keleti birodalom között közigazgatási, kereskedelmi és ipari dolgokban, nem lephet meg, hogy művészeti téren is annyi határozott nyom bizonyítja a két ország kapcsolatát. Ebben a tekintetben Kína vett át többet. Mert azon a történeti eseményen kívül, hogy a khotani királyi ház fia volt egy új festészeti irány megalapítója Kínában, a hetedik században: még sok másból is arra kell következtetnünk, hogy a távol Kelet buddhista művészetében annyira szembetűnő uralkodó elem nagyrészt Khotanon át jutott el oda. Mindazonáltal, figyelmes szemlélettel, Dandán-Uilik nem egy freskóján és festett fatábláján felismerhetjük a kínai ízlés befolyását a későbbi khotani művészetre.

Még nagyobb érdekességű az a kérdés, miként jutott el a nyugati klasszikus művészet időszámításunk első századaiban Belső-Ázsiába? Hódító útján Khotanig hatolt, az Európa és Peking közti távolságnak csaknem kétharmadáig. Feltűnő bizonysága van ennek a sok agyagba nyomott pecséten, amelyek bámulatos épségben maradtak meg a Níja mögötti telepen kiásott fára írt régi okmányokon. Alább rá fogok mutatni, hogy a leírt és lerajzolt leletekből nem lehet mindenkor megállapítani, hogy hol is vésettek ezekre a pecsétekre görög istenségeknek az alakjai, mint pl. Paliasz Athéné és Erósz. Az azonban kétségtelen, hogy ezeket a pecséteket nemcsak a tisztviselők, hanem a telepesek is sűrűn használták, széltében az egész khotani királyságban. Nyilvánvaló, hogy a klasszikus minták a helybeli kőbevésők és pénzverők munkáját jelentékenyen befolyásolták.

Nagyon sajátságos sokféleség jellemzi Khotan művelődését a Kr. utáni harmadik században a tőlem elhozott anyag tanúsága szerint. A fatáblákra írott okmányok indiai nyelvűek és indiai jegyekkel vannak írva, azok a tisztviselők azonban, akik kibocsátották az iratokat, nagyon sajátságos nem indiai hangzású címeket viseltek és pecsétjeikkel a messze nyugati klasszikus világra emlékeztetnek.

A régi perzsa művészet ötszáz évvel későbbi utánzásait is félreismerhetetlen nyomokban feltaláltam Dandán-Uilik némely buddhista szentjének festett szobrain. Különös dolog ez nagyon, ha párhuzamba állítjuk az előbbivel; történeti nézőpontból pedig azzal csaknem egyenlő jelentőségű.

Ezeknek a hajdani telepítvényeknek a templomait és egyéb épületeit a sivatag homokjától való végleges elbontásuk előtt az utolsó lakók bizonyosan kiürítették s a későbbi látogatókkal együtt minden valamennyire is becses tárgyat elvittek. Nagyon sok olyat hagytak azonban hátra, ami ugyan sohasem vonzotta a későbbi korszakok kincskeresőit, de nekünk kiválóan értékesnek bizonyult. Olyan dolgok, mint a szék, selyem szalagok és egyéb szövetek, régi rongyok, üvegdarabok, fém- és agyagedényrészek, háztartási és mezőgazdasági szerszámok - mindez és még sok egyéb régiség: a homok-szemfödő alatt biztonságban maradt meg az épületekben és a szemétdombokban. Az efféle, mégoly szerény emlékek is élénk világot vetnek a réges-régi idők műveltségi viszonyaira. A sivatag őrizete nélkül elpusztult volna minden tárgy régen menthetetlenül.

Bármily érdekesek és tanulságosak is ezek a részletek, egyedül ezekből nem lettünk volna képesek elegendő kritikai biztossággal rekonstruálni azt az életet és azt a társadalmi szervezetet, amely egykor ezeken a telepítvényeken virágzott. Még kevésbé lehetett volna e maradványokból azoknak a helyeknek évezredes történelmét kinyomozni.

Ilyen kérdésekre csupán írott följegyzésekből várhattunk feleletet. Nagy szerencse volt tehát, hogy éppen azok a romhelyek, amelyek az anyagi fejlettségemlékeiben leginkább bővelkedtek, mutatkoztak váratlanul egyszersmind régi kéziratok és okmányok leleteiben is a leggazdagabbaknak.

A Dandán-Uilikban kiásott szanszkrit kéziratok az egyházi buddhista irodalomnak azzal a fajtájával ismertettek meg bennünket, amely szerintem a régi Khotan szerzetes-házaiban legkedveltebb lehetett.

Ugyanott találtam azokat a kínai okmányokat is, amelyek történelmi tekintetben különösen érdekesek. Pontos időszakot (781-790. Kr. u.) jelölnek meg és határozott tanúságát szolgáltatják annak, hogy a telepítvényt a nyolcadik század végén hagyhatta el a lakosság. Tartalmuk pedig sajátságos betekintést enged ennek a területnek gazdasági és politikai állapotába, közvetlenül mielőtt a kínai uralkodó hatalom ezt, a vidéket a tibeti inváziónak átengedte.

A szanszkrit kéziratok és följegyzések a kínai nyelvűek között, az idegen elemre mutatnak reá a khotani kultúrában. Még nagyobb érdekesség szövődik azokhoz az ugyancsak Dandán-Uilikból származó okmányokhoz és töredékes szövegekhez, amelyek valami ismeretlen (semmiesetre sem szanszkrit) nyelven vannak írva, indiai brahmin írásjegyekkel. Nagyon valószínű, hogy ezekben van letéve az a nyelv, amelyet abban az időben Khotan. bennszülött lakossága használt.

A legkeletibb kiásott romhelyen, Endereben is szanszkrit, kínai és ugyanazon nem-szanszkrit nyelven írt okmányok kerültek napfényre a templom-romok közül. Itt azonban tibeti nyelvű írásmaradványok is járultak az előbbiekhez; mintegy rámutatnak, hogy Tibet is egyik főszereplő volt Belső-Ázsia történetének alakításában. Az enderei templom-rom falain talált érdekes kínai sgraffito világosan Tibetre utal és évszámot ad, amely szinologusok magyarázata szerint biztossággal a Kr. sz. utáni 719. évnek olvasható. Valószínű, hogy ezek a tibeti kéziratok közvetlen kapcsolatban álltak a tibetiek betörésével Kelet-Turkesztánba, amelyről a kínai évkönyvek, mint ebben az időben lezajlott eseményről szólnak. Ezeknél jóval régibb és sokkal nagyobb jelentőségű az a több százra menő, fára és bőrre írt kharósthi okmány, amelyet a Níja folyó eltűnésén túl fekvő régi telepítvény romjai között, nagyobbrészt egy szemétdombból ástam ki a sivatagban.

Ezeknek a maradványoknak nagyon különös az anyaga, régibb, mint többi írásleleteim papirosa. Régi indiai írásjegyeik, nyelvezetük és bámulatos épségben maradásuk önmagában is elegendő ok volna, hogy különös érdekességet kössünk hozzájuk. Kiváló történeti becsük is van azonban, mert olyan följegyzések derültek ki belőlük, amelyek időszámításunk harmadik századának közigazgatási ügyeivel és magánéletével foglalkoznak.

Ámbár a turkesztáni sivatag klímája éppúgy, mint az egyiptomi, alkalmas rá, hogy jó állapotban tartsa meg az építményeket és régiségeket, mindazonáltal távolról sem hasonlítható ez a vidék a fáraók földjéhez - a kiásatásra váró archeológiai leletek óriási bősége tekintetében.

Bizonyára túlzás volna arról beszélni, hogy «régi városok», egész palotasorokkal, utcákkal és terekkel, vannak itt valami katasztrófa következtében Szodoma és Gomora módjára eltemetve a homokbuckák alatt. Így tartják pedig a turkesztáni népmondák és így írja le ezek nyomán az európai képzelődés. Olyan helyek, ahol régi időkben elhagyott telepítvények, kiásatásra még alkalmas romokkal, kereshetők volnának, kevés számmal vannak. Még az olyan romhelyek sem kerülhetik el sokáig a «kincs-keresők» fosztogatásait, amelyek távol esve a manapság lakott területektől, eleddig mentve voltak tőlük. Nem telik bele sok idő - s a messze fekvő Khotant is eléri a turisták évi vándoráradata. Vizsgálódásaim során világosan kiderült, mennyire előmozdította a gyűjtés a «régi könyvek» hamisítását. Úgyannyira, hogy ez valóságos iparággá fejlődött a legutolsó évek alatt Khotan környékén.

A Takla-Makán sivatag annyi nehéz akadállyal várja a kutatót, hogy nem végezhettem volna benne alapos és messze terjedő kutatásokat a kínai főtisztviselők hathatós segédkezése nélkül; ők láttak el engem vezetőkkel, munkásokkal, eleséggel - egy szóval mindazzal, amire csak szükségem volt téli tartózkodásom alatt a sivatagban. A szerencse kedvezett nekem, hogy Khotan és Keríja akkori ambánjai, Pan dárin (tázsen) és Huang dáloi (tá-lao-je)[5] megbízható barátaim voltak, akik munkám iránt élénk érdeklődést tanúsítva, minden tőlük kitelhető módon mindenkor készséggel támogattak. Annál bensőbb a hálaérzetem e szeretetreméltó mandarinok iránt, akik változatlan szívességgel és figyelmességgel halmoztak el, mert éppen arra az időre esett utazásom, amikor az európai hatalmak fegyverrel pusztították és feldúlással fenyegették hazájukat. És ezt ezek az urak mind igen jól tudták. Világos volt az is előttük, hogy az én tudományos vállalatomnak nyújtott szolgálat nekik sem anyagi hasznot nem hajt, sem kitüntetést nem szerez.

A művelt kínai emberrel úgyszólván vele születik a valódi történeti érzék; a nagy buddhista zarándoknak, Juan-Csangnak hagyományszerű tiszteletét általánosan elterjedtnek találtam. Juan-Csangot választani én vezéremül és védőmül; az ő szelleme segített megmagyaráznom kutatásaim célját kínai barátaimnak, és fölkeltenem az ő érdeklődésüket törekvésem iránt.

Bizonyos azonban, hogy G. Macartneynek, az indiai kormány kasgári képviselőjének köszönhetem elsősorban azt a jó indulatot, amit a tartományi közigazgatás munkáim iránt kezdettől fogva tanúsított. A kínai főtisztviselők barátságát jórészt az ő személyének szeretetreméltósága és rendkívüli tekintélye szerezte meg számomra. Sohasem hiányzó szíves támogatásáért őszinte hálával tartozom tudós barátomnak.

Ez az összefoglalás archeológiai kutatásaim irányáról és eredményeiről, némi világot vet talán útleírásom természetére s jelzi tevékenységem főbb vonásait.

Az én utazásom jól körülírt feladatok felé vezérlett és nem volt alkalmas arra, hogy rendkívüli események vagy csodás kalandok élénkítsék. De hosszú előtanulmányaim és a mai India ismerete talán megengedhetővé teszi, hogy vezetőjéül szegődjem az olvasónak azon a földön, amely nemcsak jelenénél, hanem történelmi múltjánál fogva is nagy általános érdekességű.

Munkám szerkesztése jóval több fáradságot okozott nekem, mint amennyi kitetszik talán a sorokból. Mint pandzsábi tanulmányi felügyelő, hivatalos foglalkozásaim közben nem is írhattam volna meg. Az indiai kormány azonban, pandzsábi főnökeim ajánlatára és az indiai államtitkár közbenjárására, módot nyújtott rá, hogy Angliában dolgozzam föl utazásom eredményeit és az elhozott archeológiai anyagot, amely ideiglenesen a British Museum-ban helyeztetett el.

Hálás köszönetet mondok a nekem nyújtott szíves támogatásért II. Fredrick Andrewsnak, a lahore-i múzeum gondnokának; dr. Hoernle-nek, a kalkuttai belső-ázsiai régészeti gyűjtemény megteremtőjének; E. J. Rapson barátomnak a British Museum-ban; É. Chavannes és Percy Gardner egyetemi tanár urakénak; továbbá dr. S. W. Bushell úrnak, és Douglas professzornak, a kínai szövegek magyarázatáért.

*

Távolról sem látom e munkával befejezettnek azt a feladatot, amelyet a Kínai-Turkesztánból hozott régiségek és megfigyelések reám rónak.

De mégsem kerülhetem el, hogy más archeológiai kutatások színterére ne fordítsam tekintetemet, amelyek nem kevésbé szoros kapcsolatban állnak az indiai történelmi érdekkörrel és ugyancsak gazdag aratással kínálkoznak. Az emberi élet rövid ahhoz a rengeteg sok kutatáshoz és búvárkodáshoz, amely hivatva van földeríteni, hogy mely tájakon keresztül közlekedett az ókori India a klasszikus Nyugattal. Még rövidebbnek tűnik fel az élet, ha a kiszemelt feladatokat nem lehet az íróasztal mellett elvégezni, hanem a külső kutatás fáradságával kell az elmélyedő szobai munkát egyesíteni. Jó sorsomnak és azoknak, akik azt vezérlik, köszönhetem, hogy indiai területen dolgozhattam és sok év küzdelme után szabad idő és anyagi eszközök megengedték nekem a tudományt szolgálnom. Mégis visszatekintve arra a küzdelemre, amely eddig elhozott, szinte sajnálom, hogy nem oszthatom az indiaiaknak a lélekvándorlásba és az újra születésbe vetett hitét, amely az érdemest hasonló új élettel kecsegteti. Khotani munkám legfőbb jutalmául arra a szilárd hitre szeretnék szert tenni, hogy ezt a munkát még másutt ismételhetem.

British Museum, 1903. április hó 16-án

Stein Márk Aurél dr.

[1] Megjelent Oxfordban 1907-ben Ancient Khotan címen

[2] Preliminary Report on a Journey of Archaeological and Topographical Exploration in Chinese Turkestan, 1901; Geographical Journal, 1902; Akadémiai Értesítő 1903; Földrajzi Közlemények 1903.

[3] A tibetiek megölték 1894-ben, a Hoang-ho forrásvidékén. H. Gy.

[4] Ázsia sivatagjain keresztül (Magyar Földrajzi Társaság Könyvtára).

[5] Tá-zsen és tá-lao-je, címek a kínai hivatalos hierarchia terminológiájában. Körülbelül a régi magyar nagyságos és tekintetes cím értelmének felelnek meg. Tá-zsen szóról-szóra nagy férfiút jelent, tá-lao-je pedig nagy öreg írástudót. Ambán = kínai kormányzó vagy inkább helytartó, megyefőnök - valóságos bán. Lóczy.

ELSŐ FEJEZET
Kalkuttából Kasmírba

A Mohand-marg alpi platójáról, ahol olyan örömmel töltöttem három gyönyörű kasmíri nyarat, terjesztettem be 1898. június havában első tervemet az indiai kormányhoz, olyan kutató utazásra, amely túl vinne engem az északon tornyosuló havasok hatalmas sáncain, messze be a Khotan-vidéki pusztákra. Két esztendő múlt el azután, mire 1900 május havának elején megint eljutottam Kasmírba. Az elégtételnek bizonyos érzetével tekintettem fel a Mohand-marg 3000 méter magas gerincére, amelyen már fenn állt a sátram, ott, ahol annak idején terveimet kovácsoltam. Két álló esztendeig tartott, amíg végre rengeteg levelezés után elértem azt, ami után vágytam: volt szabadságom s megkaptam az utazás anyagi eszközeit.

Időközben hivatalos útjaim és kisebb archeológiai kirándulásaim révén megismerkedtem India különféle részeivel. Lahore-ból, ahol tizenegy hosszú esztendeig epedtem az igazi Kelet s a rég múlt történelem bűvös rejtelmei után: áttettek Kalkuttába. Ez a város, «a paloták városa», az ő Indiába nem illő életmódjával, szűk korlátjaival, nyomasztó forróságával úgy hatott rám, mintha Londonnak lett volna valami trópusos külvárosa. Innen kirándulást tettem Szikkimbe, ebbe az idegenszerű, féltibeti, hegyes-völgyes országba, ahol az igazi alpi tájképek pompájához a forró égövi növényzet pazar bujasága járul. Jártam Dél-Bihárban, a hajdani Magalhában, ahol Juan-Csang a régi kínai zarándok nyomait követtem a Buddhának szentelt ősrégi helyek romjai között, amiket ő tizenkét évszázaddal ezelőtt írt le. De gyakran megfordultam azokon a bájos vidékeken is, amelyek az Indus mentén, az északnyugati határvidéken még megőrizték a klasszikus művészet hatásának emlékeit az ott szétszórt számtalan romba dőlt kolostor meg oltár görög-buddhista faragványaiban.

Akármerre jártam azonban, mindenütt csak űzött a gondolat, hogy a Himalája mögé is el kell látogatnom. De ezt addig meg nem tehettem, amíg terveimet el nem fogadták. Egy borús, monszunos éjszakán láttam hozzá végre Kalkuttában az úti készülődéshez. Mielőtt Indiának búcsút mondhatnék, be kellett fejeznem minden dolgomat, különféle hivatalos, tudományos és irodalmi munkákat. Ilyen sokféle elfoglaltság közepette szereztem be úgy a magam ellátására, mint a szakszerű munkálkodáshoz szükséges felszerelést. Lassan-lassan útnak indult a sátor, (amit a Gawnpore Elgin-féle szövőgyárban rendeltem meg), a galvanizált vasvíztartók, amikre a sivatagban volt szükségem; meg aztán egész tömeg konzerv, fényképező berendezés, fél-arktikus téli ruházat, és sok egyéb felszerelés - mindez mondom, útban volt már Srinagar felé, amikor végre kis expedícióm megindulhatott.

Praktikus előkészületeimet azonban nem a túlcivilizált Kalkuttában, hanem csakis Kasmírban fejezhettem be. Ilyen körülmények között nem nyomhattam el egészen bizonyos szentségtelen örömet, amikor a pestis megerősödése, vagyis inkább az attól való félelem miatt néhány héttel előbb bezárták az iskolákat Kalkuttában s így némileg megnyúlt a szünidő. Április 10-én már szabad voltam s útra kelhettem észak felé.

Gyorsan múlt el az a hét, amit Lahore-ban töltöttem felszerelésem egyes részeinek átvétele és továbbítása közben, mert hisz régi barátok társaságában, rendkívül kedves környezetben láttam dolgaim után.

Április 25-én utaztam ismét, nem tudnám megmondani hányadszor; a Kasmír-völgyben, a Bárámúla-szurdokon keresztül, amelyet hajdan a királyság nyugati kapujának neveztek. A hó még vastagon takarta a Pir-Panchal-láncot, amely választógátul szolgál dél felé Kasmír és a külső világ között. De az a bőven öntözött síkság, amely közvetlen Bárámúla mögött nyílik ki, a kasmíri tavasz teljes díszében és üde színeiben pompázott; kék és fehér írisz virágmező ömlött el a temetőkön s mindenfelé egyebütt. Bárámúlában, ahol a nehéz poggyásszal előreküldött szolgáim vártak, hajóra ültem s azon utaztam tovább egészen Srinagarig. Amint kényelmes dungá-m csendesen sikamlott végig a Volur tavat szegélyző nagy kiterjedésű mocsarakon, meg a Dzselam kanyarulatain, oly édes nyugalmat élveztem, amilyen aztán hónapokon át nem jutott osztályrészemül. A vízililiomok s egyéb vízi növények himbáló szőnyege, amely a mocsarakat takarja; a csinar-fák élénk zöld lombja, amely beárnyékol minden házcsoportot s minden partmagaslatot a folyó mentén; a Pir-Panchal fényes hómezői, meg azok a még magasabb hegyek, amelyeken nemsokára keresztül fog vinni az utam: mindez a kasmíri tavasz mesés színpompájával olyan bájos képpé olvadt össze, amelyet sohasem fogok elfeledni.

Az indiai kormány engedelmével a Gilgil-Hunzai úton utazhattam Kasgárba. A gilgiti szállító úton uralkodó sajátságos körülmények szükségessé tették, hogy jó előre és pontosan jelezzem, hány emberre és teherhordó állatra lesz szükségem a poggyász-szállításhoz, annál is inkább, mert május vége, az az időpont, amikorra indulásomat kitűztem, gyorsan közeledett, s a szállításnak ez a legjobb időszaka. Szerencsére G. H. Bretherton kapitány, a kasmíri segédkormánybiztos, akihez ebben az ügyben fordulnom kellett, rendkívül ügyesen és szívesen szerezte be a szükséges információkat. Az ő tapasztalatai alapján csakhamar teljesen tisztában voltam, hogy mennyi időre, mennyi és milyen szállító eszközre és felszerelésre lesz szükségem, nem csak Hunzáig, hanem még azon túl is a kínai határig.

Szívemből örültem, amikor öt terhes nap alatt sikerült végére járnom ezeknek a készülődéseknek, mert arra a néhány heti időre, amit még Kasmírban töltöttem, nagyon is nagy szükségem volt, hogy hátralevő tudományos munkáimat utazásom előtt befejezhessem. Már tizedik éve fordítottam minden kis szabad időmet arra, hogy Kalhána, A kasmíri királyok krónikája című művét tanulmányozzam. A munka fordításához bevezetést kellett még írnom, amely számot ad az egész klasszikus szanszkrit költeményről. Hogy ezzel, meg még néhány hasonló feladattal időre elkészülhessek, feltétlenül szükségem volt a magányra.

Srinagarban, vagy annak közvetlen környékén majdnem lehetetlen lett volna remete-életet élni, a Mohand-margot pedig, ahova a korábbi években vonultam vissza a havasi magány csendességébe, még vastagon takarta a hó. Kasmír topográfiájának ismerete azonban kisegített, mert némi keresés után a Szind-völgyének kijáratánál, amely felett a Mohand-marg emelkedik, a kis Dudarhóm falucska mellett pompás csendes kis pagonyt találtam a folyó partján s ott fel is ütöttem sátorfámat. Fenséges csinar-fák árnyékában, kilátással a hófedte Haramukh ormaira, csakhamar belemerültem a munkába.

Május 23-án befejeztem a munkát, aminek kedvéért ebbe a nyugalmas magányba visszavonultam. Az elutazás idejéül kitűzött nap gyorsan közeledett. Sietnem kellett vissza a zajos Srinagarba, hogy megtegyem az utolsó előkészületeket.

Szorgalmas munkában teltek itt a napok. Az egész útipoggyászt gondosan át kellett nézni, az újonnan érkezett holmit szétcsomagolni, úgy, hogy lóháton lehessen szállítani; a tudományos eszközöket és műszereket lehetőleg biztosítani a sérülések ellen, s mindezen felül még számadásokat vezetni, búcsúlátogatásokat fogadni. Pandit barátaim is számtalan kérdéssel faggattak, hogy hova készülök s hogy mi a célja utazásomnak. Habár ők inkább csak a mitikus geográfiában voltak járatosak, még sem elégítette ki őket az a feleletem, hogy én «Uttarakuru» felé (az indiai mitológia legszélső Thuléje, Óperenciás-tengere felé) indulok.

Rám Szing, a Gurkha-kerület geométere, akit az indiai felvételek igazgatója, ST. George Gore ezredes bocsátott rendelkezésemre - teljes mérnöki felszereléssel, pontosan érkezésem napján csatlakozott hozzám Srinagarban. Rám Szing kíséretében jött a vékony kis hangra radzspul, Dzsaszvant Szing, aki amannak szakácsa is, inasa is volt egy személyben.

Május 28-án megérkezett Szadak Ákhún, a turkesztáni szolga, akit G. Macartney, a kasgári angol politikai képviselő volt szíves számomra megfogadni. Az ő hivatása a szakács-mesterség és ezzel együtt a karaván-basi szerepe volt. Nagy örömmel fogadta őt különösen Mirzá Alim, kokandi szolgám, akit négy hónappal ezelőtt fogadtam az útra Pesávarhan. Azért is jó volt nekem Mirzá, mert alkalmam nyílt végre valakivel a török beszélgetést gyakorolnom. Szadak Ákhún pedig nemcsak mint ügyes karaván-basi tűnt ki, hanem amellett be volt avatva az európai konyhaművészet titkaiba olyan alaposan, hogy többet nem is kívánhattam. Ha kilépett prémmel bélelt süvegében, ragyogó tiszta kék ruhájában és hatalmas méretű vörösbőr csizmájában - kis tanyám azonnal bizonyos belső-ázsiai színezetet nyert.

De nem csak Ázsiából vártam én ezeken a napokon szinte aggodalommal kis karavánom felszerelésének kiegészítését. Tudtam nagyon jól, hogy azon a vidéken, amerre utazni fogok, az európai nem kerülheti ki azt, hogy a hakím (orvos) szerepét ne játssza s azért már jó előre rendeltem egy orvosságosszekrényt a Burrougiis, Wellcome & Co. nagy londoni cégtől, amely különösen tablóid preparátumairól híres.

A szekrény az afrikai háború miatt megkésve érkezett Kalkuttába, onnan sem juthatott valami különös gyorsasággal Srinagarba s azért szerencséről beszélhetek, hogy kellő időben mégis megkaptam. Május 29-én a továbbutazásra már régebben kitűzött napon, kis csónak-flottillám a srinagari postahivatallal szemben már éppen indulóban volt, mikor a derék postamester nagy diadallal jelentette, hogy a szekrényke megérkezett. De ekkorra már csakugyan itt volt az ideje, hogy elhagyjuk India Velencéjét. Amint lefelé siklottunk a sötét folyamon, a hét ősrégi híd alatt s a templomromok kőlapjaiból emelt hatalmas partfalak között, nem nyomhattam el egy sóhajt:

Quod mihi supremum tempus in Urbe fuit![1]

Éjfélre járt, amikor régi pandit-barátaim közül az utolsó is eltűnt szemem elől. Ezek a jó emberek kiálltak a halmokra, tanyáik közelében, hogy még egyszer búcsút intsenek.

[1] Utolsó napon volt hát ez a Városban! (A Tomiba - a mai Constancába - száműzött Ovidius gyönyörű elégiájából, amelyben végső búcsút vett Rómától.) H. GY.

MÁSODIK FEJEZET
Asztor és Gilgit

Reggel, amint felébredtem, hajóm éppen azok közé a parti mocsarak közé fordult be, amelyek a nagy Volur tavat szegélyzik keletről. Nemsokára elértük Bandipúr falvát, amely úgy fekszik, mintha kapuja volna a Kasmírból Gilgit felé és túl rajta, messze vidékekre vezető útnak. Oly hatással volt rám most is, mint 1889-ben, amikor Szkardo felé utazva láttam. Olyan hely ez, amely «differtum nautis, cauponibus atque malignis».[1]

De, ami a teherszállítást illeti, könnyű volt azonnal észrevenni a jelentős változást. Amióta Gilgitben császári helyőrség székel s az új gilgiti országút megépült, az indiai hatóság maga gondoskodik a szállításról ezen az úton. Bretherton kapitány kellő időben megtette a szükséges intézkedéseket, úgy, hogy csakhamar megbizonyosodtunk afelől, hogy lovakat és teherhordókat azonnal kaphatunk, amint szükség lesz rá.

A sátrainkból, eszközeinkből, műszereinkből s más egyébből álló úti málhára tizenhat lovacska várt készen május 31-én. Ijesztőnek tetszett nekem ez a szám, aki ahhoz voltam szokva, hogy könnyen mozogjak kasmíri utazásaimon, de megnyugvással gondoltam el aztán, hogy ennek a holminak csak igen-igen kis része az én személyes poggyászom.

Kijutva a bandipúri bazár fakunyhóinak kanyargós utcasorából, a Madhumatí folyó völgyén vitt az utunk fölfelé mintegy hat kilométeren át. Az öntözött földeken a rizsvetések friss zöldje, s a csinar- és mogyorófák gazdag lombjai közt félig elrejtett kis falvacskák igazi kasmíri tavasz képét nyújtották. Málargóm falu közelében az út északnak fordul s zegzugos vonalban kapaszkodik fel a hegyláncra, Kasmír és a Kisangangá-völgy vízválasztójára.

A hegyfokról, amelyet megkerültünk, pompás kilátás nyílt a Volur-tóra s a fehér Haramukh-ot környező hófedte hegyekre. Úgy 2700 méter magasságban gyönyörű fenyő-erdő borítja a hegyet s veszi körül a Trágbal keskeny átjáróját. Itt már eltűnik a hó s a nyirkos földet bevonja az első alpi virágok szőnyege.

Egy elhagyatott formátlan füstös házikóban kerestünk védelmet éjszakára a hirtelen támadt viharban. Friss hó esett. Bizonyosan nehéz lesz az átkelés a hágón - másnap tehát jókor kell indulnunk. Alig pitymallott még, amikor csapatunk útnak eredt. Vagy 600 méternyi meredek kapaszkodó után feljutottunk a hegygerincre s azon mentünk tovább. Csakhamar újra kitört a vihar s a fagyos szélben, amely végigsöpört a hegyháton, ugyancsak siettünk elérni egy dák (postaszállító futár) kunyhóját. Nemsokára alább hagyott a vihar, de már addig alaposan igazolta a Trágbal-hágó rossz hírét.

A markobánok (lóhajtók) rábeszélésére a téli utat választottam a leereszkedésre, amely meredeken száll alá egy keskeny folyóágba. Bár mélyen belesüppedtek a lovak a hegylejtőt takaró lágy hóba, nem került valami nagy küzdelembe lejutnunk a szurdok fenekére. Ott a patak szélén, amely ebből a völgyből a Kisangangába folyik, hótöltéseken visz tovább az út, sokhelyütt veszedelmesen keskeny magaslatokon át. Végül egy pontnál ezt is elmosta a patak s megkellett államink.

A szurdok omladékos meredek oldalán lehetetlen volt tovább jutnunk a megterhelt állatokkal. Felmászni újra a szurdok tetejére s onnan a kerülő zegzugos úton ereszkedni alá, nagy időveszteséggel járt volna. A félig kasmíri, félig dard edzett hegylakó markobánjaim úgy látták jónak, hogy kíséreljük meg átvergődni a keskeny hószegélyen, ami megmaradt a patak jobb partján. Az első ló, habár három ember fogta s igazgatta, megsiklott és legurult a vízbe - vele Szadak Ákhún, aki hiába igyekezett visszatartani. Szerencsére sem ő, sem az állat nem sérült meg. Kihalásztuk a poggyászt s újra neki fogtunk, ezúttal nagyobb óvatossággal, a merész vállalkozásnak.

A legkritikusabb helyeken kövekből rögtönöztünk valami ösvényfélét s azon segítettük át az állatokat, egyiket a másik után. Nem kis aggodalommal szemléltem ezt a műveletet ládáim miatt, amelyek kényes mérnöki műszerekkel s más effélékkel voltak megrakva. Valósággal fellélegzettünk, amikor végre valamennyien egy biztos hógáton tudtuk magunkat. Egy órakor léptünk be a Gorai menedékház fedele alá. Lent a völgyben vastagon feküdt a hó s teljes hét órába tellett, amíg ezt a 18 kilométeres utat lemorzsoltuk.

Rendkívül elhagyatott látványt nyújtott a kis házikó a szakadó esőben. Három tiszttel találkoztunk ott, akik visszatérőben voltak Kasmírba és a síkságra. Megpihenve elhatároztam, hogy tovább megyünk a legközelebbi állomásig, Gurézbe, ahol jobb védelmet és ellátást találhattunk. Egy kis baksis, meg a száraz és meleg hajlékra való kilátás eloszlatta a markobánok kedvetlenségét, s a kis karaván útra kelt. Vagy hat kilométerrel lejjebb a Kisangangá fővölgyébe jutottunk s elértük az első dard falut. 16 kilométerrel odább, fölfelé haladva a völgyben, Guréz falvaihoz érkeztünk. Ott vannak ezek, ahol rónasággá szélesedik a völgy.

A fenyvesekkel borított magas hegyek közt sötét felhők függtek a völgy felett. A kép sivár szomorúságát növelték a lejtőkön elszórt otromba lakóházak s a folyómeder sötét homokja. Nem ok nélkül nevezik ezt a folyót fekete Gangának (szanszkritul Krisnagangá). A növényzet visszamaradt állapota elárulta, hogy ebben a 2400 méteres magasságban csak most kezdődött a tavasz. A népesség csekély, mert rövid a nyár - és az árpa meg a trumba szegényes aratást ad.

A Kasmír felől húzódó hegylánc jól megállapítható néprajzi határvonalat is jelöl. A dard faj, amely attól északra népesíti be a folyó-völgyeket egészen a Hindukusig, élesen különbözik a kasmíri néptől nemcsak nyelvében, hanem fizikai jellege által is.

A dardok nyelvének a rokonsága az India északnyugati részein lakó más indo-árja bennszülöttek nyelvével nincsen tisztán kiderítve. De akármiben álljon is a dard faj nyelvi és néprajzi rokonsága, biztos, hogy a legrégibb időktől fogva, ameddig csak történelmi ismereteink visszanyúlnak, lakja ezeket a völgyeket. Már Hérodotosz hallott róluk s említi, hogy aranyat mostak az Indus és a Kisangangá mentén. Nem sok rokonszenves tulajdonság van a dardban. Nélkülözi a kasmíri faj szép testalkatát, értelmét és kedélyét s noha kétségtelenül bátrabb, mint emez, nincsen benne semmi abból a szabadságszeretetből és harciasságból, amely vonz bennünket, minden hibájuk mellett is a pathánokhoz. De nem pillanthatok meg dardot anélkül, hogy ne gondoljak azokra az évezredes küzdelmekre, amelyeket ezek a törzsek vívtak szigorú éghajlatukkal és hegyeik terméketlenségével. Akárcsak az afrídik, akikről szintén megemlékezik «a történelem atyja», ők is túléltek minden hódítást, szilárd mozdulatlanságban, mint óriás hegyeik.