Írta: Greg Buchanan

A mű eredeti címe: Sixteen Horses

Fordító: Szaszkó Gabriella

Szerkesztők: Koós Patrícia, Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Póczek Csilla

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Greg Buchanan

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóillusztráció: vintezis creative studio

A könyvben szereplő verseket fordította Jánosy István.

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 499 841 9 (epub), kiadói kód: MX-1627e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Charlotte-nak

Szépek a fák, éjszomorúk.

Ha mit ígértem, nincs kiút…

Alvás előtt mérföldnyi út.

Alvás előtt mérföldnyi út.

Robert Frost: Havas este megállok az erdő mellett (1922)

1.

A felhőfoszlányok feketére égtek napkelte előtt. A horizonton úgy sodródtak a régi, megfakult árnyékok, mint a víz színén hányódó törmelék. Egyedül voltak.

– Vegyi csíkok – mondta a farmer Alecnek még korábban, amikor elindultak. Ezt leszámítva hallgatott.

A zseblámpáik fénye előtt kirajzolódott a part széle, innen fakadt a sekély patak, amely a farmer rekultivált lápvidékén haladt át. A vízfolyás iszapos partján legyek, tücskök és kerti sármányok énekeltek.

– Hol vannak? – kérdezte Alec remegve. Reggel 6 óra 55 perc volt, ő pedig a rendőrautóban hagyta a kabátját.

– Nem volt itt egyetlen birka sem – mondta a farmer, figyelmen kívül hagyva a kérdést. Átugrott a vízfolyáson, a csizmája kissé megcsúszott az emelkedőn. – Általában nagyon szeretnek errefelé kecmeregni.

Alec a sarat bámulta, a farmer pedig csak vigyorgott, az arca vörös volt a piszkosfehér szakáll alatt. Vastag, vízhatlan kabátjával, mély hangjával és kerek hasával lehetett volna akár egy őrült Mikulás is.

– Nem fog elesni! – állította. – Vagy megijed egy kis sártól, Nichols őrmester?

– Nem. – Dehogynem. – Csak abban reménykedek, hogy nem az időmet vesztegeti. És ezek a legyek… – Alec elhessegetett egy hatalmas, dagadt példányt, ami a felgyűrt ingujj alatt, az alkarját borító szőrszálak között telepedett le. Egyértelműen zsákmánnyá vált ezen a helyen.

– Máskor jobban öltözzön fel! – tanácsolta a farmer.

Alec elhúzta a száját, majd hátralépett, hogy nekifuthasson az ároknak. Tompa puffanással ért földet, és rögtön belemerült a sűrű, sikamlós sárba. Saját fekete nadrágját és a farmerét is összefröcskölte.

A férfi csettintett a nyelvével, majd elmosolyodott.

– Hová jutottunk, mi?

Alec próbálta lesöpörni a sarat a bokájáról, de csak még inkább szétkente, és a tenyere is koszos lett.

A farmer továbbindult.

Egy hatalmas, félig üres víztárolóra mutatott, ami körülbelül hatvan méterre lehetett tőlük. Az átlátszó, műanyag tartály az idő múlásával foltossá vált, mosolyt kent a felületére a víz vonala.

– Itt találtuk meg őket. – A farmer arca hirtelen elkomorodott.

Alec lenézett az órájára: 7 óra 6 perc.

A nap hamarosan felkel.

A csendet elnyomta a legyek kitartó zümmögése és a birkák üdvözlésének távoli hangja a félhomályban.

– Jean kiköltözik – mondta a farmer. – Tudta?

– Kicsoda?

– Jean,a hölgy, aki az út végén él – folytatta grimaszolva. – Elköltözik, eladja a farmot.

– Ó, igen, Jean – motyogta Alec. – Láttam a kiírást. – Idefele jövet elhajtott a farm mellett. Kétszer akkora volt, mint ez, maga a föld, az állatok és az emberek is sokkal jobb állapotban voltak. Nem tudta ugyan a nő nevét, errefelé nem ismert sok embert. Ez is csak annak a jele, hogy nem tartozik ide.

– Eladják, hogy a családhoz költözzenek, ezt mondja.

– Emlékszem, hogy láttam őket párszor a városban. – Már majdnem elérték a víztároló kínos mosolyát. – Ők csinálták azokat a finom húsokat? A kolbászhúst összekeverték némi… fahéjjal, azt hiszem. Nagyon finom volt. Kóstolta már?

Egy újabb legyet hajtott el az arcától.

– Nem – felelte a farmer. – Vegetáriánus vagyok.

– Komolyan? A feleségem is megpróbálkozott vele pár évvel ezelőtt, de…

– Nem – ismételte meg a gazda, mire elhalt a beszélgetés.

A világ még mindig sötétbe burkolózott, de már nem sokáig marad így. A nap már majdnem kiszabadult a felhők mögül. A reggel közel járt.

Tizenöt méternyire a mezőn frissen megművelt, barna földdarabok látszottak, kis halmokat képeztek az egyenetlen talajon. Meszes kövek hevertek mindenfelé. Minden lépés éppolyan saras és nedves volt, mint az előző.

Távolabb vékony fémkerítés jelezte a birtok végét, égősorként díszelegtek a gyapjúpamacsok a dróton, ahol korábban egy-egy birka át akart törni.

De most egyetlen állat sem volt a közelben. Semmi sem volt itt, csak törmelék.

– Nem látom, mi…

– Ott – vágott közbe a farmer. – A földön!

Alec lenézett, de egy pillanatig csak a sarat látta.

– Nem…

Benne rekedt a szó, ahogy a szél felélénkült. Valami megmozdult a talajon.

Alec előkapta a zseblámpáját, és előrébb lépve egyenesen odairányította a fénysugarat. Egy méternyire tőle sűrű, vaskos szőr tekergett, pontosan olyan fekete, mint maga a sár.

Alec közelebb lépett, és letérdelt. Beletörölte a kezét a nadrágjába, majd a zsebébe nyúlva elővette a gumikesztyűjét. Megpróbálta egyetlen mozdulattal felhúzni, de az ujjai – sárosak, nyirkosak voltak – beleragadtak a gumiba, mielőtt felhúzhatta volna rájuk rendesen. Egyesével kellett az ujjaira igazítania a kesztyűt.

Ahogy felemelt egy szőrtincset, meglepte a súlya, a durvasága. Magasabbra húzta, végigfuttatta az ujját rajta. A töveknél érezte a húst és a csontokat.

Alec óvatosan engedte vissza a helyére. A nap egyre magasabbra hágott a horizonton. Volt itt valami más is.

Fekete színével szinte műanyagnak tűnt a gyenge fényben, vékony, fehér félhold szegélyezte. Elnézett mellette.

Egy szem volt. Hatalmas, szomorú szem bámult a földről a semmibe.

Alec hátralépett.

– A lányom találta meg őket – mondta a farmer. – Nem is kellett volna idekint lennie.

Alec végigfuttatta a zseblámpája fényét a területen. Többen voltak – némelyek közelebb feküdtek egymáshoz, mások magányosan. Addig sétálgatott, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy mindet látja. Előrement, majd visszafordult, harminc métert oda-vissza.

Összesen tizenhat félig eltemetett fejet számolt. Mindegyiken csak egy csíknyi bőrfelület látszott, egyetlen szem nézett fel a nap felé. Az egyik fejet valamennyire kiásták, látszott a nyaka. Azt nem lehetett tudni, hogy a testek milyen állapotban vannak a föld alatt.

Mindenfelé lábnyomok voltak: az övé, a farmeré, a lányé, ez nem kétséges. Semmit sem árultak el előre… nem tudta…

– Ki tehetett ilyet? – krákogott fel a farmer pislogva. – Ki tudott ilyet…

Alec hirtelen nézett fel, sav tolult a torkába. Az ég egyre fényesebb lett, vörössége tűzként terjedt, a felhők sötétkékre váltottak. A legyek és a tücskök még mindig zümmögtek, de semmi sem mászkált a holt szemeken. Semmi sem érintette meg őket.

Egy kőház állt fél mérföldre.

– Lakik ott valaki? – kérdezte Alec.

– Senki.

Alec alaposan megnézte magának a viskót. Magányos helynek tűnt.

– Látott már valaha ehhez hasonlót? Ez…

Groteszk.

Gyönyörű.

– Nem. Önt?

Alec a fejét rázta, hátralépett, újra lebámult a szőrre. Farkak voltak, már ezt is ki tudta venni.

– Ez gyilkosság – mondta a farmer lágy hangon. – Csak nézzen rájuk. Nézze!

Egyértelmű, hogy ez bűncselekmény volt. Mások tulajdonának rongálása.

Ha valamire nem emberként tekintesz, bármit megtehetsz.

Alec újra a házra nézett. Sötétnek és ridegnek tűnt a távolban.

– Ismer bárkit, aki haragudhat önre? Bárkit, aki megpróbálna ártani?

A farmer megpróbált mosolyogni.

– A feleségemen kívül? Nem, nem… kijövök én az emberekkel. Mindig is kijöttem. – Megtorpant. – Mit kellene tennünk?

– Hoznunk kell egy állatorvost – állt fel Alec. – Ha lehetséges, fel kéne boncolnunk a tetemeket. Nem érnék hozzájuk, amíg nem…

– Nekem erre nincs pénzem.

– Önnek nem kell…

– És emellett – szakította félbe a farmer – valaki eltemette őket, nem? A lovak nem csinálnak ilyet maguktól.

– És mi van a sárral? Ha ez mocsaras terület, akkor talán… nem tudom, talán…

– Nem – vágta rá a farmer keményen, gondolkozás nélkül.

Alec újra a szemekre nézett. Ugyan nem mozogtak, de mintha még mindig éltek volna.

Elővette a telefonját, és képeket készített a területről. Ennek is elégnek kell lennie, amíg ide nem ér a segítség.

– Addig is próbálja meg távol tartani a többi állatát! – tanácsolta. – Ha az ólban tartaná őket, vagy…

– És mi a helyzet a tulajdonossal?

– A mivel?

– Ezek… ezek… – A farmer összehúzott szemmel gesztikulált.

– Micsoda? – Alec lenézett a fejekre, majd vissza a férfira. – Maga tartotta őket, nem? – Újra elgondolkozott. – Fel kell vennünk a kapcsolatot…

– NEM! – üvöltötte a farmer. – Nem, nem, nem…

– Minden rendben van – lépett közelebb hozzá Alec, amikor a férfi elfordult tőle. – Biztos vagyok benne, hogy a biztosítása fedezi.

– Nem érti. Én nem tartok lovakat. Sosem tartottam lovakat. Pontosan ezt próbáltam közölni a lánnyal is a telefonban.

Egy légy landolt az egyik szem szélén.

– Én még soha életemben nem láttam ezeket a lovakat.

2.

A szobában egy halott férfi ül. A kezét a háta mögé kötözték, csak ezért nem esett le a székről. A levegőben por és gáz terjeng. Valami mozog a hasában. Hiányzik a jobb szeme.

Az éhsége túlélte őt. A bele még mozog, a mikrobiomok még élnek, a baktériumok és a szimbiotikus folyadékok továbbra is végzik a dolgukat. A benne rejlő élet tovább emészt, lélegzik, egészen addig, amíg már azok sem kapnak levegőt. Elemészti majd saját magát.

Olyan szaga van, mint az avas sertéshúsnak cukorral keverve. Mint a romlott ételek rémálmának, mint a legrosszabb dolognak a világon.

A halott ember a szobában ül, de nincs egyedül.

Két nyomozó figyeli, ahogy mintákat vesznek a testéből. Nem az áldozatból származó mintákat, még csak nem is emberit.

Hanem három fehér macskaszőrszálat, amit az alvadt vérben találtak.

Cooper a maszkot az arcára szorítja, a szag már kibírhatatlan, de folytatja a munkáját. Ő nem rohan az ablakhoz hányni. Ő nem ad ezeknek a beképzelt pöcsöknek indokot arra, hogy kételkedjenek a rátermettségében.

Cooper életében először akkor lát holttestet, de ezt senki sem sejtheti.

A macskaszőrre figyel, csak a macskaszőrre.

Más nem érdekli.

Minden mást kizár, nincs idő érzelgősködésre.

Ezek a macskaszőrök oldják majd meg az ügyet. Ezek fogják azonosítani a férfit, akiről senki sem tudja, hogy kicsoda. Ezek…

– Miért vagyunk itt? – kérdezte a terapeutája.

Nem volt óra az apró, mesterséges fényekkel megvilágított helyiségben. Cooper ellenben viselt egy fekete okosórát a bal csuklóján. Már naponta kellett tölteni. Ormótlan szerkezet volt, vörös széllel. Nehéz használni, és már sokkal több gondot okozott, mint hasznot.

De nem nézhetett rá anélkül, hogy ne vádolnák meg azzal, hogy fészkelődik. A terapeutája bármit felhasználhat ellene. Könyörtelen nő volt.

– Miért is vagyunk itt, Cooper? Vissza szeretnék térni oda, hogyan is kerültünk ide.

Cooper összehúzta a szemét.

– Ki akarom fejezni, hogyan is érzek? – húzta ki magát. – Hogy kifejezzem, mit is érzek.

– Vissza akarok térni oda, amit korábban említett. Hogy „nincs idő az érzelgősködésre”.

– Egy gyilkosság helyszínén voltunk – mondta Cooper, és harag költözött a hangjába. – Életemben először történt, hogy kihívtak egy ilyen helyszínre. Mit kellett volna tennem? Sírnom?

A terapeutája visszanézett rá. Nem hasonlított Cooper korábbi pszichológusára: az a nő kedves volt, szélesen mosolygott, hatalmas, zöld, kötött pulcsit viselt, és elismételgetett mindent, amit Cooper érzett. Szimpátiát tanúsított felé, empátiát, mindenfélét. Ez a nő meg…

A szeme csak ridegséget tükrözött.

– Huszonöt éves voltam, és épp szőrszálakat szedtem össze egy bűnügyi helyszínen. A többit sikerült figyelmen kívül hagynom, és egész távol jutottam az épülettől, amikor kihánytam a belem. – Cooper kissé előrehajolt. – Tehát végeztem a munkám.

– És úgy gondolja, fel volt rá készülve?

– Persze, hogy fel voltam rá készülve. Nem engedtek volna oda, ha nem lettem volna felkészülve.

– De ön nem rendőr, és nem is helyszínelő. Ön…

– Fel voltam készülve – vágott a szavába Cooper. – Elég profi vagyok.

– Ön állatorvos.

Cooper félrenézett. Egy ideig csendben ültek, ezért felemelte a csuklóját, és mégis rápillantott az órájára.

2:18

2:19

– Azok a macskaszőrök, amit az áldozat lábán találtunk, a férfi sógorának a barátjától származtak. Találtunk belőlük a nővére házában is, lenyomoztuk a kapcsolatokat, megtaláltuk a személyt. Ez a bizonyíték segített elítélni valakit a gyilkosságért. – Cooper megtorpant.

A terapeuta nem mondott semmit, mire megfeszültek az izmai.

– Nem hinném, hogy érti teljes mértékben, hogy mit…

– Miért fókuszált a leírásban annyira a szagokra? Kíváncsi vagyok.

– Érezte már valaha egy holttest szagát?

A terapeuta megrázta a fejét.

– Hát, amellett nem igazán lehet másra gondolni. – Cooper felvette a vizesüvegét a lába mellől, és kortyolt belőle. – Egy részünk tovább él a halálunk után, ez így van, de nem lélek vagy ehhez hasonlók. Csak a belső szerveinkben élő baktériumok.

– Azt mondta, felemésztjük saját magunkat.

– Mert pontosan így is van. A baktériumok mindent lebontanak bennünk.

– Akkor mégsem saját magunk emésztjük fel. Nem egészen.

– Hatvan százalékban vízből állunk, amellett még sok minden másnak is jut hely.

Cooper kihúzta magát, és újra az órájára nézett. 2:23. A terapeutája a jegyzeteit leste.

– Miért lett állatorvos?

Cooper csak nézett rá.

– Miért döntött így?

– Segíteni akartam az állatokon.

– Ez igaz?

– Igen.

– És ez a teljes igazság?

Szünet állt be egy pillanatra.

– Ha tényleg segíteni akart volna az állatokon – folytatta a terapeuta –, akkor az állatokon segítene, most viszont teljesen mást csinál, ha jól értem.

Cooper bólintott.

– Akkor mégis miért ezzel foglalkozik?

– Mert nem akarok elnézést kérni azért, hogy létezem.

– Kinek nem akar elnézést kérni?

– Kitől.

– Cooper… – sóhajtott fel a terapeuta.

– Senkitől sem.

– Fejtse ki, mit gondol!

– Arra célzok, hogy a legtöbb ember nem gondolkozik el azon, hogy egy nap meg fog halni.

– Ön tudja, hogy mások mit gondolnak?

– Igen – mondta Cooper. – Ahogy ön is. Ez a dolga – horkant fel. – Ön komolyan úgy gondolja, hogy a legtöbb ember igazán érti a haldoklás természetét? Ön láthatja az arcukat, ha felhozza a dolgot. „Ó, én nem félek a haláltól, rendben van, amíg nem érzek fájdalmat, aztán meg nem tudom, hogy meghaltam, szóval, mi itt a gond?”

– Kifejtené, mi itt a gond?

– A tény, hogy nem tudja – mondta Cooper –, hogy maga a tudat nem létező dologgá válik. Azaz minden, amit most tapasztalunk. Az életünk minden egyes pillanata olyan lesz, mintha meg sem történt volna. A vég teljes semmi.

– De mások élnek majd tovább – mondta a terapeuta.

– Számít az egyáltalán?

Újra beült a csend, de Cooper nem nézett az órájára.

– Azért tanultam állatorvosnak, mert nem tudtam jobbat kitalálni.

– És most?

– Most harmincegy vagyok, aki már évek óta nem dolgozott élő állatokkal.

– És ettől hogyan érzi magát?

– Sehogy.

– Van önben megbánás?

– Nem, én…

A terapeuta lejegyzetelt valamit.

– Folytassa!

– Imádom, amit csinálok.

A terapeuta letette a jegyzettömbjét az asztalra.

– Ahogy ül, miközben ezt mondta, egyértelművé teszi, hogy zavarja, hogy így érez. És ez érdekes.

– Örülök, hogy legalább ön jól szórakozik.

– Cooper…

A fény kissé elhalványodott odakint.

– Nem tudunk dolgozni, ha ön nem akar együttműködni velem.

– Én nem akarok együtt dolgozni önnel, csak azért vagyok itt, mert muszáj.

– Ahogy mondja.

– Ezt mondom.

– Azt gondoltam, aggódik, hogy elvesztegeti az életét, Cooper. De úgy tűnik, maga választotta, hogy ez így legyen.

– Úgy tűnik?

A terapeuta megfeszült, mielőtt folytatta volna.

– Meséljen…

– Tudja, hogy egy állatorvosi sebész négyszer nagyobb valószínűséggel lesz öngyilkos, mint az átlagemberek? – torpant meg Cooper. – Nem is olyan régi ez a statisztika. Én évek óta haldoklom.

– Ön szerint miért van ez így?

– Mert tudjuk, hogyan kell véget vetni a szenvedésnek.

Most nagyobb szünet következett, egyikőjük sem szólalt meg. Mind a ketten a másikat nézték, nem mérgesen, de nem is megbékélve. Cooper gyorsabban lélegzett, mint szeretett volna.

Végül a terapeuta törte meg a csendet:

– Miért vagyunk itt, Cooper? – Elhallgatott egy pillanatra. – Ezt kérdeztem húsz perce is. Miért vagyunk itt?

– Már válaszoltam.

– Nem, nem válaszolt. A valódi okát szeretném hallani, nem történeteket, amiket magáról mond. Nem ezeket…

Cooper csak bámult rá.

– Ki kell mondania, miért van itt!

– Mert az emberek, akikkel együtt dolgozom, úgy gondolják, nem vagyok jól. Mert azt hiszik, ez jót tesz majd nekem. Mert egyáltalán nem ismernek.

A terapeuta felsóhajtott.

– Akkor megkérdezem újra, és szeretném, ha most őszinte lenne.

Cooper nem mondott semmit.

– Miért van itt valójában, Cooper?

Motozás hallatszott a folyosón. Cooper lenézett az órájára. 2:38. Nem sok idő maradt. Felnézett, a szeme fájt, a teste megfeszült.

– A lovak miatt. A lovak miatt vagyok itt.

Egy teherautó haladt az éjszakában.

– Újra megtörténik.

Nem láttak senkit azon az úton.

– És újra és újra meg fog történni, ugye?

A sofőr nem válaszolt.

– Mondd el!

Előttük tűzijáték villant az égen.

– Inkább hanyag lennél, vagy kegyetlen?

1. RÉSZ
ILMARSH

Első nap

ELSŐ FEJEZET

– Tizenegyes szám – mondta a hang. – Van még másnál is tizenegyes?

Nem érkezett válasz.

Sirályok gubbasztottak a málló vakolatú homlokzaton és a fekete, kovácsoltvas lámpákon. A neonfelirat szinte ordította a ST. GEORGE GRILL, a TRÓPUSI KÁVÉZÓ és a CÉZÁR PALOTÁ-ja neveket. Az üres játékárkádokból az ismert waka-waka-waka 8 bites verziója áramlott, villogó fényekkel karöltve. Mindenkit csalogatott, de senki sem járt erre.

Az ég szürke volt, a hullámok a partot csapkodták.

Huszonnégy napon belül két torzót találnak majd a homokban.

Pár órával később, hogy megtalálták a lófejeket, egy férfi dőlt neki a lakókocsijának, cigarettával a jobb kezében. Foltos gyapjúmellény lógott vékony, szeplős felsőtestén.

A reggeli bingó ébresztette fel Michaelt, pár naponta erre kelt. Az ismétlődés, a kérdések, a játékvezető monoton, öngyilkosságra felbujtó hangja sokkal hatékonyabb volt, mint bármilyen ébresztő. Szó szerint a koponyája alá mászott. A nap hideg volt, a levegő hamu szagát árasztotta.

Michael ledobta a cigarettáját a betonra, rátaposott. Mélyen beszívta a levegőt. Aztán pedig hangosan felköhögött.

– Hetvenhárom.

Visszament a lakókocsiba, majd pár perc múlva munkához felöltözve tért vissza: ugyanaz a mellény, de felvett hozzá egy kék-fekete, fakó, vastag, kockás inget. Bezárta az ajtót maga mögött, és elindult. Minél messzebb akart kerülni a bingózóktól.

Annie-t Gumis Joe-nál hagyta, hagyott neki némi pénzt, hogy biztosra menjen, vigyáz rá.

Nem igazán zavarta Joe-t a dolog, de a szívesség az szívesség.

A barátjának volt egy nagyobb darab földterülete a műhely előtt, kilátással a tornyokra. Tökéletes hely, sokkal jobb, mintha láncra verné Annie-t a lakókocsi mellett, ahogy régebben csinálta. És a helyzet az, hogy a vevők még szerették is. Joe is. Annie körbe-körbe járkált, miközben az ügyfelek arra vártak, hogy megjavítsák a kocsijukat. Odament a kerítéshez, hogy jutalomfalatot kunyeráljon.

Volt valami abban a lóban.

Az emberek imádták, és kedvelték Michaelt is. Az üzlet nem igazán ment az év ezen szakaszában, de mindig akadtak furcsa kölykök, akik a kis kocsin akartak furikázni a parton. A tinik is használták a lovat, néhányan előre lefoglalták, hogy éjjel lovagoljanak, egy annie-s randit hozzanak össze a sötétben. Fiatal életük egyik fénypontja lehetett, minden más egyértelműen csak csalódás volt ezen a helyen.

Nyaranta viszont felélénkült az üzlet. Ők ketten igazi csapatot alkottak.

Michael minden reggel kivitte munka előtt Annie-t, még akkor is, ha aznap épp nem volt semmi dolog. Leült vele a tengerpartra, a ló pedig a füvet rágcsálta a közelben. Engedte, hogy napozzon, amíg ő az újságot vagy néha egy-egy könyvet olvasott. Ugyanazért jött ki ma is, amiért a játéktermek is kinyitották a kapuikat, amiért a bingó is folyt tovább annak a hat embernek.

Amikor odaért Gumis Joe-hoz, megkerülte a hátsó kaput.

– Annie – recsegte, először csak halkan. A torka még reszelős volt az előző éjszaka miatt. – Annie! – szólt újra Michael vidáman, kissé hangosabban.

Megdörzsölte fáradt szemét, de nem érkezett válasz. Kisétált a mezőre. Nem volt olyan nagy, de mindenhová fákat ültettek, és voltak épületek is, ahová elcsámboroghatott a lova. Szürkére fakult hotelek sorakoztak távolabb, amik már évekkel ezelőtt bezártak, és csak arra vártak, hogy felújítsák őket. Némelyikben hajléktalanok laktak, akik más városokból érkeztek ide. Errefelé jóval olcsóbbak voltak a házak.

A mező mindezeknek az árnyékában helyezkedett el, csupán néhány percnyi sétára a tengertől. Lehetséges, hogy valaha kert volt. Maga a kerítés díszes, fekete vasból készült. Michael továbbment.

Végigsétált a mezőn. Egy autó elzúgott a távolban, egy másik követte.

– Annie?

Nem érkezett válasz. Michael nem látta a lovát sehol.

Minden régi kedvenc egy helyen: FAGYI TÍZ ÍZBEN.

PAPA TEA.

CIPŐJAVÍTÓ & KULCSMÁSOLÓ, AMÍG VÁRSZ.

AMERIKAI GYROSÉTKEZDE (gyorsétkezde eredetileg, de már mindenki így nevezte).

KATONAI ÉS TENGERÉSZETI ÜZLET. Egy mérges férfi dühösen olvasta az újságot, és mindenkire haragosan bámult, aki elhaladt a kirakata előtt.

Mindenhol szemét hevert az előző éjszakáról. Cigicsikkek, blokkok, rágógumi. Vékony fanyársak sütőolajtól foltosan. Leégett csillagszórók eldobva.

Kismotorok lepték el a teret, összetömörültek, majd szétszéledtek, a motorosok pedig a földre szegezték meggyötört, duzzadt arcukat. Ezek a férfiak régen olajfúrótornyokon dolgoztak, feketén dühöngött alattuk a tenger, vagy ezer tonnányi halat hoztak be évente. Mosolyogtak a fiúkra és a lányokra a parton, az üzletük virágzott, a karjuk vaskos volt, a szívük boldog és erős.

Most viszont lehajtott fejjel haladtak, alig szóltak egymáshoz. A javuk már arra sem emlékezett, kik voltak ők régen; nem igazán.

A sirályok tetőről tetőre ugráltak. Középkorú párok ültek a padokon, főleg csendbe burkolózva. A levegőben por, só, bőr és dohány szaga szállt.

A névtelen, omladozó épületeken túl, amelyek körbevették a piacteret, apró hangszórókból egy dal szólt. Amikor a zene ennyire távolról érkezik – valami szaros kocsma belsejéből –, már nem lehet kivenni a szavakat.

– Czy Alexey wciąż leży w łóżku?[1] – kérdezte egy nő bevásárlószatyrokkal a lába előtt, a telefonját a füléhez szorítva. – Powiedz mu, żeby wstał z łóżka. Musi iść do szkoły.[2]

Csendesen beszélt, voltak, akik mégis felfigyeltek rá. A legtöbben nem néztek oda, csak egy idősebb nő bámulta. Őt idegesítette.

– OK, ja ciebie też kocham. Zrobię później klopsiki, dobrze?[3]

A lengyel nő betette a telefonját a zsebébe, és egy pillanatra összenézett az idősebb asszonnyal. Megragadta a szatyrokat, és bement SARAH TEA-KÁVÉZÓJÁ-ba.

– Tejjel, két cukorral. – Alig hallatszott akcentus a hangján. Mosolygott, ahogy elvette a teát, bólintva köszönte meg. Ismét felvette a szatyrait, és távozott.

Amikor már elment, az idős nő fájdalmasan motyogott valamit a társának. A szavazatokról beszéltek.

A nap haladt előre. Emberek jöttek-mentek.

12:02 perckor egy rendőrautó érkezett meg a térre, megállt a parkoló sarkában. Ez egyáltalán nem volt szokatlan. Éjjel sokkal szokatlanabb lenne ez a látvány. Akkorra általában magára hagyják a várost.

Az egyik rendőr kiszállt; egy idősebb, sármos felügyelő. Az idős nő úgy emlékezett, George a neve. A férfi azonnal a sátrakhoz ment. Eltűnt egy pár pillanatra. Fémbetűk jelezték a sátrak felett, hogy az ILMARSH PIAC-on járnak. A felirat maszatos volt, csak akkor csillant meg, ha a nap verőfényesen sütött.

Percekkel később George visszatért, és beszállt a kocsijába, majd elhajtott.

A következő órában az emberek elkezdtek pletykálni.

Az idős nő tudta, hogy valami nem stimmel – az emberek egymást intették le. Az idős nő látta, hogy két motoros is megállt, mélyen elmerültek a beszélgetésben.

Valami történt.

Ő csak ennyit mondott a barátjának:

– Valami történt, Derrick.

A barátja erre bólintott, nem volt egyértelmű, mire is gondol.

Az idős nő elfordította a fejét, az eltúlzott mozdulatok az öregedéssel jártak együtt. Kissé félt, de valahol izgatott is lett.

– Valami történt – ismételte.

Esőt jósoltak az előző napra, de nem érkezett meg.

Most esett.

Kopogott a lófejek fölé kifeszített ponyván, amivel három különálló egységre osztották őket. Ezúttal közelebb parkolták le a rendőrautókat.

Tizenhat ló, mondta Alec. A farkukat mind levágták… Egy halomba hordták.

Ahogy a farkak egymáshoz tapadtak – átázva az egyre ádázabb esőben –, és ahogy a szemek figyelték őket a földből, az elhelyezkedés – a majdnem tökéletes, de mégsem pontos kör, amit formáltak – valahogy nem vallott egy bűncselekmény helyszínére.

Inkább olyan volt, mint egy kívánság.

Egyetlen járőr sem volt elérhető aznap reggel. Alecnek nem kellett volna itt lennie, hiszen ő nyomozó volt. A bűnügyi nyomozóhivatalhoz tartozott, ennél nagyobb dolgokhoz szokták hívni.

De nem bírt aludni.

Azonnal felkapta a telefonját, ahogy elment az állatorvos.

A férfi adott neki egy nevet és egy telefonszámot, egy specialistához irányította, aki csak pár órányira lakott. Állítólag volt már ilyesféle tapasztalata.

– Valószínűleg megéri – mondta Alec a felettesének. Csak egy kis időre kellene alkalmazniuk.

Korábban Alec még nevetett azon, hogy a területen talált lábnyomokról mintát akartak venni (Kér hozzá egy kis luminolt, Poirot? Mit szólnál, ha felhívnánk a COBRA egységet, és…), de mostanra teljesen más irányt vett a helyzet.

Rengeteg ember telefonált az őrsre. És nem csak a lovak gazdái.

Valami történt. Valami burjánzott a háttérben. Hideg nap volt, fújt a szél, és az eső is esett.

– Oké – mondta a nyomozó, ahogy egy fényképet nézett a bűnügyi helyszínről. Harry feltartotta a sötét fotókat a kezében, látta a farkakat közelről, az összesűrösödött vért, a fehér csontokat. – Oké… majd én felhívom.

MÁSODIK FEJEZET

Beletelt pár órába az út, ami épp elég volt ahhoz, hogy Cooper – pirulák híján, amit egyébként utazás előtt mindig bevett – émelygősen érkezzen. A vonaton általában nem volt vészes, és ha ő vezetett, az is rendben volt, de most a vagon ide-oda dülöngélt a síneken. A teste és az elméje elveszítette az egyensúlyt. A világ hányingerbe süppedt.

A táskája, tele eszközökkel és szerszámokkal a közeli állványon várta, hogy levegyék. Egy műanyag pohárban vörösbor lötyögött, de már egy ideje nem nyúlt hozzá. Arra volt csak jó, hogy vörösre színezze a száját. Megpróbált filmet nézni a tömegben, de hamar feladta, így inkább csak az elhaladó világot figyelte az ablakból. Több állomáson is megálltak. Még harminc perc volt hátra Ilmarshig.

Olvasott róla a neten.

Valaha kedves kis hely lehetett. Összefirkált sziklákkal és vattacukorral a tengerparton.

Olyan hely, ahova el lehet menekülni, ahol tiszta a levegő, ahol az emberek kiléphettek a napi munka monotonitásából.

Cooper behunyta a szemét. Az asztal végre csak az övé volt. Összehajtotta a kabátját, és párnaként az ablakhoz ékelte.

Elnyomta az álom. A vagon végében kinyílt, majd becsukódott az ajtó. Emberek keresgélték a csomagjukat. Egy idegen nevetett valamin. Egy másik lágyan beszélt. Eltelt pár perc. Cooper felébredt.

Közeledtek a végső állomáshoz. Hatvan mérföldön át aludt.

Miután összeszedte a táskáját, lelépett a peronra, de senki sem volt a közelben. A menetrendtáblából ítélve a vonatok csak pár óránként jártak erre. Néhány megfakult poszter sorakozott a falon, évekkel ezelőtt játszott mozifilmeket reklámoztak. Mellettük régi hirdetmények. Már abból is látszik, milyen a terület, hogy miként próbálják eladni. Hogy mennyire értékelik mások.

Nem voltak erre őrök, jegyellenőrök, senki sem. Csak egy vágány, egy viharvert váró és kék-piros virágokból álló sziget az utcán.

Pár perccel később megérkezett a taxija. A sofőr udvarias volt, csendes, nem beszélt, ami rendben is volt így.

A célállomás közelebb volt a tengerhez, de még így sem látszott a víz.

A rendőrség megadta neki a címet.

Fák sorakoztak a terület körül. Tölgyek. Sötét, koszos hotelek néztek le rá, az eredeti fehér stukkó szürkére fakult a száz év alatt. Alig maradt rajtuk némi szín. Az autókölcsönző épülete alacsony és vörös volt. A GUMIS JOE nevet írták fel az elejére.

Cooper belépett. A hely hamutól és cigifüsttől bűzlött. Autóillatosítók sorakoztak a pulton, ami mögött egy tinifiú ült, épp a kulcsok között turkált.

– Te vagy Joe?

A fiú zavartan nézett fel.

– Mi?

– Te vagy Joe?

– Miért én lennék Joe?

– A táblából gondoltam – húzta össze a szemöldökét Cooper.

– Milyen tábla?

– A táblából odakint, a… – Felsóhajtott, és rosszallóan elfintorodott. Azt próbálta meg mosollyá formálni. – Tudod mit? Nem fontos. Kocsiért jöttem.

– Milyen kocsit keresel?

– Bérelhetőt. Előre lefoglalták nekem.

– Ki? – hagyta abba a fiú a kulcsok rakosgatását.

– A helyi rendőrség.

– Azért, ami a farmon történt?

Cooper nem bólintott, nem is rázta a fejét, csak várt.

– Név?

– Cooper Allen.

A fiú a kezébe adta a kulcsokat.

– Négy nap – mondta.

Már sötét volt, amikor a hotelbe ért. Fényfüzérek lógtak az utcai lámpákról. A COATES FOGADÓ nevet festették régi betűkkel az épület oldalára.

Esett, de Cooper nem időzött azzal, hogy magára húzza a kapucniját erre a rövid sétára. Kisimította sötét haját, ahogy belépett a bejárati ajtón. Nedves ujja nyomot hagyott az egyébként is koszos üvegen, amikor megérintette.

Odabent a recepciót leredőnyözték.

Egy feliratot ragasztottak a falra, ami figyelmeztetett mindenkit, HA DÍLERKEDÉSEN KAPJÁK, AKKOR AZONNAL ELTÁVOLÍTJÁK A HELYSZÍNRŐL.

Oké, tehát nincs drogdílerkedés.

Egy akvárium fénylett a sárga megvilágításban. Senki sem volt a közelben. Egy étterem csatlakozott az előtérhez, de vagy renoválták, vagy tönkrement már. Kanapékat halmoztak egymásra, mintha valami rablás után lettek volna. Koszos matracokat döntöttek a fekete falnak.

– Segíthetek valamiben?

Ahogy Cooper megpördült, egy idős, kopaszodó férfival találta szemben magát. Elmondta neki az adatait, és megkapta a kulcsot. A férfi le akarta fénymásolni az útlevelét, de mivel az Egyesült Királyságból jött, erre nem igazán lehetett szükség. Vitába bonyolódtak. Végül Coopernek meg kellett mutatnia a bizonyítékot a telefonján.

– Ön eddig mindig lefénymásolta az emberek útlevelét?

– Nem – motyogta a férfi, úgy tűnt, már szívesen továbblépne.

Hm.

Otthagyta, ezért Cooper elindult megkeresni a szobáját. A lift az a régi fajta volt, amit magadnak kellett behúzni. Mindenfelé feliratok figyelmeztették, hogy sokan ne szálljanak be egyszerre. Na, nem mintha ez most probléma lett volna. Amikor Cooper megérkezett az emeletre, nem látott senki mást a közelben, de megvolt a hely atmoszférája, még úgy is, hogy teljes mértékben üres volt. Ez a fajta magányosság még jobban zavarta, mintha megfigyelték volna. Szüksége volt az emberek közelségére, még akkor is, ha nem beszélt volna velük.

Nem vette a fáradtságot, hogy kipakolja a ruháit. Épp csak annyit hozott magával, amennyi négy napra elég lesz. Ennyi időre foglalták le a szállást is neki. Ledobta a piperecuccait a fürdőben lévő mosdókagyló mellé. A hátizsákjában volt pár üveg víz, egy doboz limonádé és némi rágó. Levette a lila kabátot, a zöld felsőt és a kék farmert, majd a vörös szegéllyel díszített, fekete órát is. Belépett a zuhany alá, ellenőrizte a víznyomást. Nyitva hagyta a háló felé vezető ajtót, amíg zuhanyzott.

Öt perc alatt végzett. Talált egy hajszárítót az ágy alatt. Nem szerette, hogy ilyen hosszúra megnőtt a haja, utálta, ha a szemébe lógott. Csak akkor engedte ki, ha valamilyen különleges alkalom volt.

Mostanság pedig nem akadt semmilyen különleges alkalom.

Felvett egy vörös pulóvert és ugyanazt a farmert, amit korábban viselt.

Az ablakhoz lépett, és széthúzta a függönyt. A világ odakint pont olyannak tűnt, mint azelőtt.

A tenger csendesen morajlott a vékony ablakok mögött. Ha az emberek hangoskodnak errefelé, akkor nem fog tudni aludni. Néhány percig még ott maradt, összefont karral ácsorgott. Látta a saját tükörképét az estében, mint bárki, aki kinéz a sötétbe. Valahogy minden többé vált. Mintha megfertőzte volna a sötétség. Sötét haját, sötét szemét, amit torzan adott vissza a tükör.

Lekapcsolta a lámpát, így jobban látott. Minden lecsendesedett.

A távolban, a vízfelszínen valami pislákolt. Villódzott. Talán egy hajó jelzett. Cooper nem nagyon ismerte az ehhez hasonló dolgokat.

A tömeges lócsonkítás – az már teljesen más ügy volt.

Amikor a nyomozó felhívta, csak azt akarta tudni, látott-e már ehhez hasonlót életében. Mintha fontos lenne a precedens, ha egy őrült munkájáról beszélünk.

A bosszú lehetett indíték, de az eddigi információk szerint minden egyes ló más és más tulajdonoshoz tartozott, akik nem igazán függtek össze.

Néha az ilyesfajta gyilkosságok más indítékokat rejtettek magukban. Felhívták magukra a figyelmet, a hatóságok a szörnyűségre összpontosítottak, nem a szokványos eshetőségekre.

– Például? – kérdezte a nyomozó. A hangja kissé szaggatott a rossz jel miatt.

Például biztosítási csalás.

Látszólag ez sokkal egyszerűbb magyarázat, kevésbé őrült. A hetvenes, nyolcvanas és kilencvenes években például százával ölték meg a lovakat az Egyesült Államokban, de csak egy embert gyilkoltak meg, így az FBI bevonása kellett, hogy végre véget vessenek egy hatalmas biztosítási csalásnak.

A nyomozó közölte, hogy utánanéz az ilmarshi lótulajoknak. És azt is mondta, hogy a csapat már várja a közös munkát.

Most egyedül volt. Nézte, mennyire üres az éjjel és a tenger. A hányingere enyhült.

Szomjas volt, és enni sem ártott volna. Felvette a kulcsát, és elment. Bezárta az ajtót maga mögött.

HARMADIK FEJEZET

Csak pár bejelentés történt előző nap. Egy autó ablakát betörték a piac közelében. Záráskor verekedés tört ki a helyi kocsmában. Kiabálásról és csapkodásról érkezett hívás abból a házból, ahol három kisgyerek és a szülők laktak. Amikor kiértek a járőrök, azt mondták, minden rendben van.

Az öreg hotelek csendbe burkolóztak.

A hajléktalanokat kiűzték a parkból, és megtiltották nekik, hogy visszamenjenek.

Teherautók érkeztek, a raklapokon étel és ital sorakozott.

A város mindenkinek elmesélte a történetet, aki csak érdeklődött.

A november ötödikéhez legközelebbi szombaton Ilmarsh polgárai a King’s Parkba tömörültek – ami a park fentebbi szakaszán helyezkedett el –, és onnan lőtték fel a rakétákat is. A tengerpart zsongott az emberektől, csillagszóróktól és világítós rudaktól. Minden kávézó, bolt és kocsma egyszerre kelt életre. Idén november hetedikén.

Az Örömtüzek Éjszakája volt.

Hajnal 3:05-kor a Well farm tulajdonosa nyugatra indult a teherautójával, amire harminc birkáját pakolta fel. A farmer pont hat óra előtt érkezett meg az élőállat piacra, és nem is tért vissza kora estig. Általában kimerülten jött haza az egész napos emelgetéstől, vezetéstől és huzavonától. Sokan látták, ahogy lerakodja a bárányokat, főleg azok, akik ismerték, és a piac felé igyekeztek. Egyikük meg is említette, hogy egy bárány elszabadult, de az ilyesmi nem volt igazán furcsa. Legalábbis nekik nem.

A városban az emberek a park felé igyekeztek.

Néhányan fizettek öt fontot a belépésért, és ezért rövid programmal kecsegtették őket. Mások odakint ácsorogtak, és teljesen megelégedtek az ingyenes kilátással.

Hot dogos bódékat, vattacukros, világító játékos standokat állítottak fel, még egy hatalmas kocsi is körbejárt a megye rádiócsatornájától. Pár éve még zene is volt, klasszikus filmek betétdalai bömböltek a hatalmas hangszórókból, miközben a tűzijátékok fényei szétterültek az égen.

Később pedig felgyújtották annak a férfinak a bábuját, aki egyszer megpróbálta felrobbantani a parlamentet.

Aztán hazaindultak. Néhányan a kocsmába.

Ennyi.

Senki sem emlékszik másra, csak arra, hogy minden normálisan zajlott aznap. Kisteherautókra pakolták a holmikat, készleteket hoztak, embereket vittek haza. Eggyel több kocsi nem hívta fel az emberek figyelmét semmire. Annyira zajos és fényes volt minden aznap. A lovak gazdái épp elég messze voltak, hogy az állatok eltűnése ne szúrjon szemet, hogy a tragédia beleolvadjon az ünneplésbe, a tűz pattogásába.

A legtöbb lovat benyugtatózták. A rendőrség hamarosan arra is ráébredt, hogy a tulajdonosok ezt maguk kérték. Féltek, hogy enélkül a durrogtatástól és a fényektől bepánikolnának.

A nyugtató viszont álmossá, szelíddé tette őket.

Nem féltek, legalábbis először biztosan nem.

Ahogy Alec végzett a farmon, az ég már lüktetett a sötétségtől. Vaskos, szürke eső áztatta vékony kabátját, és hívták az őrstől is. Egy idős férfi várt rá, hogy beszélhessen vele – azt állította, látott mindent, hogy ott volt azon az éjjelen, amikor a lovak elpusztultak. Csavargó volt, egy remete, aki a farm határában aludt, egy kőomladékban keresett menedéket. Nem rendelkezett állandó lakhellyel, választókörzettel. Sem barátokkal. Semmilyen kapcsolata nem volt azon kívül, hogy besétált az őrsre, és megosztotta a történetét az állatokról meg a lámpafényről.

– Elhiszed neki, hogy tényleg ott volt?

– Fogalmam sincs – mondta a nyomozó. – Kérdezd meg magad! – Ezzel megszakította a vonalat.

Szóval Alec elindult. A város központjába hajtott, a nadrágja cuppogott az ülésen. Az őrs már régen egybeolvadt a város könyvtárával, és a megye pénzét az elektronikus segélyvonalra költötték, ahelyett, hogy normális recepciót vagy várót alakítottak volna ki. A könyvtár – ami üres és leharcolt volt az átalakítás óta – egy lifttel is rendelkezett hátul, ahol a könyveket pakolták ki, de csak akkor használták, ha nagyon szükség volt rá. A biztonsági rendszer rémes volt. Az őrs bejárata az épület oldalán helyezkedett el, kanyargós fémlépcsőkön lehetett feljutni.

Tucatnyi kamera figyelte Alecet, ahogy felmászott, erősen kapaszkodva a rozsdás korlátba, hiszen az ősrégi fém csúszott az esőtől.

Alec az elektromos beolvasóhoz nyomta a belépőkártyáját. A fény zöldre váltott, az ajtó zümmögve kinyílt.

Az üvegfalú irodából kiintett neki az őr, aztán a helyiség végébe mutatott. Alec morogva ment a kihallgatóba. Még egy kurva köszönést sem kapott, nemhogy eligazítást.

A csavargó odabent volt, ahogy azt ígérték. Egy doboz kóla állt előtte az asztalon. Nem bontotta fel. Az interjú során sem itta meg. Mind a ketten elázva ültek egymással szemben.

– Kér egy törölközőt?

– Micsodát? – húzta fel a hajléktalan a szemöldökét.

– Hozok egy törölközőt.

Alec kiment, de csak egy halom kék papírtörlőt talált a mellékhelyiségben. Pont olyan kéket, mint a gyerekszobákba festett felhők. Szép kéket. Magával hozta az egész gurigát.

Mindketten megszárították nagyjából a hajukat és a ruhájukat.

Aztán a férfi elmondta a történetét.

NEGYEDIK FEJEZET

A szemtanú

Tűleveles erdőket irtanak ki, magas, vastag, csodás fákat, amelyek éjjel is gyönyörűek. Örülnek ennek. Annyi ideig hagyják csak őket, hogy ökoszisztémákat alakítsanak ki, hogy a terület részeivé váljanak mindazok számára, akik elhaladnak mellettük az úton, akik erre élnek, vagy ideköltöznek. Aztán kivágják őket, eladják papírnak. A gyönyörűségük a halálban rejlik, életük rövidségében. Gyorsan továbblépnek.

Ezek a kriptaerdők farmok és erdők mellett futnak, folyók és tavak mentén. Víz, fák és olyan helyek, ahol tűlevelűek álltak. Nem volt itt semmi mozgás vagy kanyarulat.

A remete ismerte még a szél fütyülését és a madarak kiáltásait is, amiket csak az ehhez hasonló helyeken lehet hallani. Ismert minden hangot, annak ellenére, hogy nem tudta az egyes fajok nevét. Tervezte, hogy majd kikeresi a város könyvtárában lévő számítógépen a hangokat, ha arra jár. Hátha ott találja a választ. Mindegyikre emlékezett. Akarta, tényleg akarta. Mindent megtesz majd. Megvolt a jegye, ugyan megkopott és kifakult, de megvolt.

Pár órával azelőtt, hogy a lovakat meggyilkolták, ő a fák között sétált. A nap már lent csüngött a horizonton, elbújt a felhők mögött. Mindenfelé levelek hevertek, összecsomósodva, meggyűrve. Minden egyes lépésnél ropogtak. Kellemes hang volt, megnyugtatta. Felnézett, körbelesett, ahogy haladt előre. Főleg csontvázak hevertek ezen a helyen, de volt pár állat is: mókusok, sündisznók, néha még borzok is. Hallott történeteket egy vadkanról is, ami a város közelében mászkált.

Olyan életet talált magának, ahol csak a túlélés volt a cél. Mindenkit maga mögött hagyott, akit szeretett, akivel valaha törődött. De megtalálta a nyugalmat.

A tónál, félórányi sétára a fák vonalán túl, egy rozsdás, kiégett kocsironcsnál megmosakodott.

Egy ronggyal törölközött meg, amit a táskájából halászott ki. Fémtányérok és poharak csörrentek össze, amikor kihúzta. Főz majd egy kávét, ha visszamegy. Felnézett az égre, és azon gondolkozott, milyen nap lehet.

Felöltözött, majd visszatért az erdőbe. Gyújtóst kellett gyűjtenie. Félig száraz mohát szedett le a fák törzséről. Rőzsét és fát, rövideket és hosszabbakat. A vékonyakkal kellett kezdenie, majd a hosszabbakkal és vastagabbakkal folytatni, hogy rendesen lángra kapjanak. A víz segített életben maradni, még a benne lévő szennyeződések is. Összeszedte, amire szüksége volt, majd visszaindult. A nap egyre sötétebb lett.

Estére sikerült tüzet gyújtania. A mohát és az ágakat – az aprókat és a vékonyakat – gombócba rendezte, a kezével pedig sekély árkot vájt nekik. Meggyújtotta a gyufát, amitől lángra kapott a gombóc közepe, fújta, saját levegőjét adta érte, hogy segítsen a tűznek életre kelni. A tüzet az apró kőháznál gyújtotta, amit az otthonának nevezett az elmúlt pár éjjelen. A vastagabb ágakat keresztbe pakolta. A tűz melegen tartotta, és fényt biztosított az olvasáshoz. Felmelegítette a babot a fémlábasban, majd a kávéját is. Előző nap megölt egy madarat, letollazta, hogy a húshoz férjen. A lábán gyűrűt talált.

Tűzijáték villant az égen.

Rövid sistergés, majd pukkanás. A rakéták már hetek óta harsogtak, de aznap rosszabb volt. Nem tudta, mikor van pontosan ötödike, amikor lesz máglya és tűzijáték. Milyen lehet, ha valakinek a képmását sok száz éven keresztül újra és újra elégetik? Nem akart ilyesmire gondolni.

Becsukta a könyvét, és hagyta, hogy elhaljon a tűz. Bement a kőházba, ahol meggyújtotta a gyertyáját. A takarói és az ágyneműje még mindig ott hevertek az előző éjjelről. Épp csak melegen tartották. A hely csupán egy kis rom volt: a tetőt lyukak pettyezték, ha esett, minden elázott. Nem volt nagy, de ő megtalálta a lehető legjobb helyet az alváshoz. Közel az erdőhöz és a tóhoz. Itt békén hagyták. Szívesen itt maradt volna, ha tud.

Látta párszor a farmert, aki a közeli, szomszédos farmon élt. A legtöbb ember nem tudta, miért nevezték Well farmnak. Csak úgy gondolták, jó név egy farmnak. Pedig semmi köze sem volt a jósághoz. Volt egy kút az erdőben, és az a terület is ehhez tartozott valamikor.

Szóval, az emberek úgy gondolták, hogy a Well farm kedves név.

Sosem beszélt a farmerrel, csak látta, megpróbált elrejtőzni előle, hátha a férfi magának akarná ezt a területet is, vagy ismer valakit, akit zavarna az ő jelenléte. Figyelte a mezőkön, ahogy a csalánt permetezte. Nézte, ahogy a kutyáját sétáltatja. Valahogy magányosnak tűnt.

Mint egy rab.

A remete elaludt.

Már napfelkelte előtt felébredt.

Még sötét volt. A gyertya kialudt. Újra meggyújtotta. Valami volt odakint.

Motorzúgást hallott, egy kocsi vagy egy kisebb teherautó lehetett. Éppen csak felbőgött, aztán el is hallgatott. A remete semmit sem látott, ahogy kinézett az ablakon. A zaj a farmról jött, vagy annak a közeléből. Semmi. Aztán mégis meglátott valamit. Levegő után kapott.

Zseblámpa. Két zseblámpát látott.

A sötétségben táncoltak, lefelé a földeken. Le és fel mozogtak, majd letették őket a talajra, megvilágítva az üres horizontot.

A remete magára húzta a kabátját, és elhagyta a házat. Látni akarta.

Kezeket látott a földben, a talajt nyomkodták az élettelen alakok körül.

Az idegenek le és fel mozogtak.

Az egyikük sírt.

A remete másnap reggel továbbállt, még napkelte előtt összeszedte a holmiját. Mielőtt a rendőrség megérkezett volna. Mielőtt a szemek meglátták volna az eget. Mielőtt még bármi is kezdetét vette volna.

– De visszajöttem – mondta remegve Alecnek. – Visszajöttem. Nem akartam egyedül lenni azok után. Új könyveket akartam szerezni. Emberek közelében lenni. Aztán hallottam, mi történt… hallottam, mit tettek.