Copyright © Bucsi Mariann

Minden jog fenntartva!

Lektorálta: Barát Enikő

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde, Sándor Zsuzsanna

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Tördelés: NovaBook

Maraton Kiadó, Szentes, 2021

Felelős kiadó: Bucsi Mariann

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81875-2-7

vért kavar fel a forgószél
– benne a száj tüzes pecsét –
élve éget! S hiába száll tollpihéken
holmi álom… vasmarok
szúr szíven, s szájon
csókol a rettegés…

Pelesz Alexandra, költő

Első könyv

1.

Hanyatt fekszem, a frissen mosott lepedő szinte fájón simul a bőröm alá. A torkomban hatalmas, kemény gombóc nyomja a légcsövemet, az arccsontom úgy lüktet, mintha ki akarna szakadni a bőröm fogságából. Minden lélegzetvételnél fáj a hátam, hányingerem van, és nagyon szédülök. Biztos vagyok benne, hogy agyrázkódásom van. Az ágyékomat mintha tüzes vassal szaggatnák, a bal combomban lüktet a fájdalom, és egyesével érzem a gerincem csigolyáit is. Tudom, kék-zöld foltok fogják tarkítani a testem.

Megérzem Tamás forró lélegzetét az arcomon. Mozdulatlanul fekszem, a szememet sem merem kinyitni.

– Soha senkinek nem beszélhetsz erről! – hallom a férjem halk, mégis fenyegető hangját, közvetlenül a fülem mellett, és a szavak keltette meleg levegő a nyakamat csiklandozza.

Szeretnék felüvölteni, de képtelen vagyok bármilyen cselekedetre. Tamás arca eltávolodik a fülemtől, majd néma csendben hallgatom ütemes légvételét, míg zuhanni kezdek egy fekete mélységbe. Megkönnyebbülten veszem tudomásul, hogy magába fogad az öntudatlanság.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, míg álomtalan bódulatban ringatóztam, de biztos vagyok benne, már új nap virradt. A nehéz virágillat az első dolog, ami eljut az agyam egy távoli zugába. Az ágyam melletti üvegvázában hatalmas csokor állhat, benne liliomok, orchideák, rózsák. Illatuk az orromba kúszik. Abban is biztos vagyok, minden virág hófehér. Annyira fáj mindenem, hogy képtelen vagyok megmozdulni, és a sűrű, nehéz virágillat eltompítja az érzékeimet. Valószínűleg visszaalszom, mert arra riadok fel, hogy a férjem hozzám beszél.

– Jó reggelt, Hercegnőm! – hallom könnyed, bársonyos hangját, de nem nyitom ki a szemem. – Gyönyörű vagy alvás közben – simít végig az arcomon.

Ujjai nyomán szikrázik a fájdalom. Szeretnék odakapni, és elütni a kezét a bőröm közeléből, de mozdulatlan maradok és alvást színlelek. Még képtelen vagyok ránézni. Nincs erőm eljátszani a szokásos szerepemet.

– Remélem, hamarosan felébredsz, és meglátod a virágcsokrot, amit neked hoztam – folytatja a férjem. – Van hozzá egy kártya is: Szerelmem apró jeleként, a legcsodálatosabb feleségnek.

Mély csend ereszkedik ránk, és mindent beborít a virágok átható illata. A fojtogató némaságban szinte ordít a lassan párálló, nehéz sóhajok sora. Majd hirtelen a semmiből éles, sivító hang töri össze a csendet. A vízforraló az. Hosszú percek telnek el, aztán a férjem felkel az ágy széléről.

– Mennem kell, gyönyörűm, vár rám egy kis munka. Nemsokára találkozunk – csókol homlokon. Mint egy tüzes pecsét, éget a szája.

Bár a szemem továbbra is csukva, pontosan tisztában vagyok vele, hogy egy darabig csendben, közelről figyel, és alig merek lélegezni is. Aztán meghallom lépteit, majd az ajtó csukódását, és megkönnyebbülök. Jó darabig meg sem moccanok. Megvárom, míg teljesen csend lesz a házban.

Pár órával később a közeli kis budai kávézóban ülök. A kora délelőtti órában alig néhány vendég van az apró, kerek, színes asztaloknál. Az egyik sarokban, közvetlenül az ablak mellett foglalok helyet. A kényelmetlen, régi szék háttámlája nyomja a gerincemet. Túl vékony vagyok, kiállnak a csigolyáim. A nap hirtelen előbukkan egy nehéz felhő mögül, és olyan éles fénnyel világít be az ablakon, hogy egy pillanatra nem látok semmit. Arrébb fordítom a fejem, a fülem mögé tűrök egy hosszú, gesztenyeszín tincset. A szemem előtt még mindig fényfoltok táncolnak. Körülöttem emberek beszélgetnek halkan, de nem tudom kivenni, mit mondanak. Egészen elbágyaszt a sok egymásba folyó szóáradat. A pultból poharak zörgése, vízcsobogás, szekrényajtó-nyitódás és -csukódás hangjai úsznak felém.

Felnézek az érkező fiatal pincérnőre. A beáramló fény valami elmosódott ködszerű fénybe vonja, mintha nem is e világi lenne. Egyetlen szó nélkül elém teszi a kapucsínómat. Orromba lassan kúszik be a kávé illata. Felujjonganak az ízlelőbimbóim és a csészéért nyúlok. Ebben a pillanatban megszólal a bejárati ajtó feletti harang, jelezve, hogy valaki belépett a kávézóba.

Kiesik néhány másodperc, mert arra eszmélek, Márta, az anyósom ül velem szemben.

– Ideértem – mondja köszönés helyett.

Értetlenül nézek rá, hiszen egyáltalán nem emlékszem arra, hogy megbeszéltünk volna bármilyen találkozót is.

– Tamás említette a… – zavartan elhallgat egy tizedmásodpercre, majd töretlenül folytatja – a balesetet. Igazán jobban kellett volna vigyáznod, kislányom! Hányszor mondtam, hogy felmosás után jól át kell törölni száraz ruhával is a padlót? De te sosem hallgatsz rám. Hiába mondtam, egyszer baj lesz ebből! Most pedig, tessék! Nézd meg magad.

Szavai hallatán minden idegszálam olyanná válik, mint a túlhúzott hegedűhúrok. Az izmaim és az inak mintha sűrű, nyákos indák volnának, a bőröm alatt feszülnek, kúsznak, és ahogy erősödik a szorításuk, szinte belülről fojtogatnak. Mindenem megmerevedik, nem tudok mozdulni, pedig legszívesebben felpattannék, és a képébe ordítanék. Méghogy baleset!

Kezem a csészén nyugtatom, nézem a natúr színűre festett rövid körmeimet és a gondolataim hirtelen visszarepítenek az előző napra.

A konyhában álltam, kezemet megtöröltem a kötényembe, majd felhúztam a hőálló kesztyűt, és lehajoltam, hogy kivegyem a sütőből a kacsamellszeleteket. A férjem egyik kedvence. Azt mondja, senki sem tudja úgy elkészíteni a kacsát, mint én. Miközben a pultra tettem a gőzölgő cserépedényt, rápillantottam az asztalra. Gyönyörűen terítettem meg. Tamás megnyerte a pert, amin már több mint fél éve dolgozott, ezért ünnepi vacsorával készültem. Kora reggel hívott, és még ott este, a konyhában állva is hallani véltem kisfiús, boldog hangját, ahogy elújságolta a nagy hírt. Mély baritonja dagadt a büszkeségtől, minden szavát a győzelem öröme járta át. Szeretem, amikor ilyen. Az utóbbi időben nagyon feszült volt a rá nehezedő nyomás miatt. Olyankor nem könnyű vele. Gyakran volt dühös, ingerlékeny. Sokat kiabált velem, semmivel se tudtam a kedvére tenni. Bármit csináltam, talált benne hibát. Egyszer még a kezemet is odacsukta a kocsiajtóval türelmetlenségében. Ott az asztal mellett állva mélyen felsóhajtottam, és arra gondoltam, hogy olyankor milyen nehéz vele. De örültem, hogy végre megnyugodott, hogy boldog és szeretetteli volt már reggel is. Átjárt az öröm arra a gondolatra, milyen csodás estének nézünk elébe. Mint a régi szép időkben. Elmosolyodtam. Lehúztam a kesztyűt, gondosan a helyére tettem, majd megigazítottam a terítéket. A férjem szereti, ha mindent pontosan elrendezek az asztalon. Az evőeszközök másfél centire egymástól, a megfelelő helyeken. A terítőhöz illő damasztszalvétát virágformára hajtogattam és a tányér közepére tettem. Ekkor észrevettem, hogy a desszertes kanál és villa feje egyfelé áll. Azonnal korrigáltam a hibát és megfordítottam a tányérhoz közelebb esőt, a villát. Kissé hátrébb léptem, majd felemeltem az egyik borospoharat, és a fény felé tartottam. Észrevettem rajta egy kis vízfoltot, gyorsan megtöröltem, majd újra ellenőriztem. Megnyugodtam, hogy végre csillogóan tiszta lett, és visszatettem az asztalra. Jólesőn állapítottam meg, hogy minden tökéletes. Az órára pillantottam és láttam, még van harmincöt percem. Megoldottam a kötényt, a helyére akasztottam, aztán a fürdő felé vettem az irányt. Egy pillanatra megálltam a nappaliban. Meztelen talpamat simogatta a puha perzsaszőnyeg. Hirtelen észrevettem rajta egy sötét színű szöszt. Térdre ereszkedtem, és ujjaimmal felcsippentettem, majd a zsebembe csúsztattam. Kezemmel végigsimítottam a Fendi Casa{1} kanapé narancsszín huzatán. Körbehordoztam a tekintetem. Szeretem az egész házat, de a nappali az egyik kedvenc helyiségem. Tamás megengedte, hogy magam válasszam ki a berendezést. Hosszú ideig kutakodtam, mire megtaláltam a megfelelő stílust, színeket. Az összhatás minimalista eleganciát sugároz, ugyanakkor hívogatón kényelmes. Amikor elkészült, neki is nagyon tetszett. Bárki jön hozzánk, mindig elmondja, én voltam a lakberendező, és ő milyen büszke rám. Ott a nappaliban állva, boldog mosolyt csalt az arcomra, ahogy eszembe jutott, amikor megérkezett a kanapé, és azt mondta: „Fel kell avatnunk.” Hosszan, szenvedélyesen szeretkeztünk, majd odavont magához, és azt mondta, ő a legszerencsésebb férfi a világon, amiért én vagyok a felesége. Magamban vigyorogtam, miközben gyorsan felráztam és megigazítottam a színes párnákat, aztán a széles lépcsőn felmentem az emeletre. Nem maradt már annyi időm, hogy a lábakon álló kádban lazíthassak, úgyhogy miután levetkőztem, felkötöttem a hajam és beálltam a zuhany alá. Letusoltam, majd puha törölközőt tekertem magam köré. Gondosan kifésültem vörösesbarna hajam, és elégedetten vettem tudomásul, hogy még tartanak benne a hullámok. Tamás szereti, amikor loknis a hajam. Illatos testápolót kentem a bőrömre, majd a csaphoz léptem és megszemléltem az arcom a tükörben. Harminchét éves leszek nemsokára. A szemem sarkában már halványan látszik néhány szarkaláb. Mikor először észrevettem és kétségbeesetten mutattam a férjemnek, ő azt mondta, szexi, és végigcsókolta őket. A bőröm hófehér, nyáron szeplők pettyezik, ilyenkor, télen azonban csak az orcámon van néhány halványbarna pötty. A szemem egészen mélykék. Tamás a második randevúnkon azt mondta, amikor belenéz, olyan, mintha az óceán ölelné körül. Mivel teljesen odavan a tengerért, pontosan éreztem, mire gondolt. Sokszor elmondja, a szemembe külön is szerelmes. Ezekre a gondolatokra megint elmosolyodtam. Kinyitottam a fürdőszobaszekrény ajtaját, elővettem a kis dobozt, aztán feltettem egy leheletnyi sminket. A férjem a természetesség híve. Annyi hivalkodást engedtem meg magamnak, hogy a szempilláimat sűrű fekete spirállal festettem át. Az eredménnyel elégedetten elpakoltam, majd alaposan tisztára töröltem a mosdókagylót és körülötte a pultot. Gyorsan kimostam a tusolót, aztán körülnéztem, minden a helyén van-e, és csak miután meggyőződtem, hogy tökéletes rend van és minden ragyog, akkor mentem át a szobánkba. A gardróbhoz léptem és elhúztam az ajtaját. Tamás meghagyta, melyik ruhát vegyem fel. Szemem végigfuttattam a sok akasztón, majd megpillantottam a rövid, égszínkék koktélruhát. Hirtelen elnehezült a szívem. Nem pont azt szerettem volna felvenni erre az estére. Kellemetlen emlékek fűznek hozzá. Úgy három hónapja csúnyán összevesztünk. Az én hibámból. A férjem aznap is nagyon fáradtan és stresszesen ért haza. Kérdeztem, „mi történt, mi a baj”. Botor módon nem fogadtam el elsőre, mikor mogorván azt mondta „semmi”, és utánamentem a dolgozószobába, hogy újra megkérdezzem. Rám ripakodott, hogy hagyjam békén. Tudhattam volna, hogy egyszerűen csak magára kellene hagynom, míg kissé megnyugszik, és fogalmam sincs, mi ütött belém, de mégis folytattam: csak szeretném tudni, mi a baja, és beszéljük meg, hadd segítsek. Felpattant, miközben nagyon csúnyán kiabált velem, végül kitaszított a szobából, a hirtelen mozdulattól elestem, beütöttem a csípőm és a karom. Szánta-bánta, és másnap kaptam tőle a kék ruhát – mintegy engesztelésül.

Nem szeretem, ha veszekszünk. Mindig nagyon megvisel. Ez a ruha pedig arra emlékeztetett. Ugyanakkor tisztában voltam vele, ha azt szeretné, hogy azt a ruhát vegyem fel, nyilván a kedvére teszek. Belebújtam, aztán a széles övszerű anyagot körbetekertem karcsú derekamon, és a bal oldalamon nyakkendőcsomót kötöttem belőle. Megnéztem magam az egész alakos tükörben. Megállapítottam, hogy a férjemnek jó ízlése van. Miközben behúztam a gardrób ajtaját, észrevettem, hogy a franciaágy takarója meggyűrődött. Odaléptem, kisimítottam. A hálóban is Fendi Casa bútorok vannak. Itt a gyöngyszín és a csokibarna dominál. A berendezés itt nem egyedül az én érdemem, közösen választottuk ki. Nem szeretem a tapétát, de ő ragaszkodott a selyem falburkolathoz. Ott állva megint megállapítottam, az összhatást tekintve végül is igaza lett, de én valahogy mégsem tudtam megszeretni azóta se. A hálószobánk számomra nem otthonos. Inkább olyan, mint egy luxushotel szobája.

A házunk a második kerületben van egy csendesebb utcában. Két éve, 2016-ban épült, akkor költöztünk be. Nem nagy. Az alsó szinten amerikai konyhás nappali faltól falig ablakokkal, amelyek a nyitott teraszra néznek, mögötte enyhén lankás, zöldellő kis udvar terül el. Tamás dolgozószobája, egy toalett és a mosókonyha van még a földszinten, fent pedig három szoba és a fürdő. A férjem alig várja, hogy még többet keressen, és nagyobb házba költözhessünk. Remélem, ez csak nagyon sokára fog bekövetkezni. Szeretem ezt a házat.

Az ablakhoz léptem, hogy behúzzam a súlyos barna függönyöket, közben kipillantottam az utcára. A hideg téli, késő délután párája megült az utcai lámpák fénye körül. A nedvesen csillogó aszfalton egy macska szaladt át. A szemben lévő ház ablakaiból fény szűrődött ki, és láttam, ahogy egy női alakhoz odaszalad egy kisgyerek – nem ismerem őket, mert csak pár napja költöztek be. A nő magához ölelte a kisfiút. Meghitt, szép pillanat volt. Bárcsak nekünk is lenne már gyermekünk! Lassan egy éve próbálkozunk vele. Néztem még kicsit a jelenetet, aztán behúztam a függönyöket. Ujjongva gondoltam az előttünk álló estére és arra, hogy már három hét sincs vissza karácsonyig. Szeretem a karácsonyt.

– Ninett! – hallottam meg a férjem hangját lentről, majd az ajtó csapódását. Repeső szívvel indultam lefelé.

– Ninett! – Az anyósom hangja ránt vissza a jelenbe az emlékeimből. – Az én kisfiam imád téged, a tenyerén hordoz. Tudom – emeli fel a kezét, mintegy jelezve, közbe ne szóljak –, nincs könnyű természete és néha hirtelen. Az apja is ilyen. Egy nő köténye azonban mindent el kell, hogy rejtsen! – Egészen közel hajol hozzám és fojtott suttogással folytatja – Soha, semmilyen körülmények közt nem beszélhetsz arról, ami a zárt ajtók mögött történik! Ahhoz senkinek semmi köze! Ha eljár a szád és miattad bármiféle sérelem éri az én kisfiamat, saját kezűleg tekerem ki a nyakad, még akkor is, ha a hátralévő életemet börtönben fogom tölteni. Remélem, világosan fogalmaztam! – Elhajol tőlem, majd úgy folytatja, mintha az előbbi mondatok el se hangzottak volna. – Nos, kislányom, remélem, mielőbb rendbe fogsz jönni. Beszéltem az orvosommal, és azt mondja, az ilyen zúzódásokra kiváló a fekete nadálytő krém. Küldetek neked Tamással. – Megpaskolja a kezem, majd köszönés nélkül távozik.

Csak most jövök rá, hogy én egyetlen szót sem szóltam egész idő alatt. Lenézek az asztalra, és látom, hogy nincs ott a kapucsínóm se. Gondolom, anyósom megitta. Sírás fojtogatja a torkomat, de erőt veszek magamon, mégsem zokoghatok egy kávézóban. Mégis, bármennyire próbálom visszatartani, érzem, ahogy egy könnycsepp végiggördül az arcomon. A mellettem ülő asztaltól hozzám fordul egy idősebb nő.

– Mi a baj, kedves? – kérdezi. – Segíthetek?

Megrázom a fejem. Beleszédülök.

– Nézze, nem akartam hallgatózni, de azért pár szó eljutott a fülemig. Ez a nő megfenyegette magát. No meg azt is hallottam, amit előtte mondott. Nem kell eltűrnie, hogy bárki is bántsa! Megvannak erre a megfelelő szervezetek, szakemberek, akik…

Felpattanok, és kirohanok a kávézóból, de csak egyvalami dübörög a fejemben:

Nem kell eltűrnie, hogy bárki bántsa!

2.

Másnap, bár hideg van, hét ágra süt a nap. Még mindig nagyon fáj mindenem, mégis úgy döntök, sétálok egyet. Biztos vagyok benne, jót fog tenni egy kis friss levegő. Amint megteszek néhány száz métert, rájövök, hogy kicsit alulöltöztem. A hűvös decemberi levegő beszökik a kabátom alá, fázni kezdek. Próbálok gyorsítani a lépteimen, de annyira fáj minden porcikám, hogy képtelen vagyok sokáig tartani a tempót. Összébb húzom magamon a kabátot. Végre kiérek az utcából, befordulok a sarkon, és látom, ahogy a körülbelül ötven méterre lévő kis parkot elárasztja a napfény. Arrafelé veszem az irányt, és amint elérnek a napsugarak, azonnal elmúlik a fázós érzés. Ahogy a térköves sétányon a kopasz fák mellett sétálok, szinte kimelegszem. Senki sincs a parkban rajtam kívül. A csendet csak az örökzöld bokrok levelei közül kihallatszó motoszkálás töri meg. Kismadarak lehetnek. Megpillantom a zöld kovácsoltvas padot, és eszembe jut az a kora tavaszi nap, amikor eladó házakat nézegettünk a környéken egy egész délelőttön át.

Fáradtak voltunk és nyűgösek, mikor betévedtünk ebbe a parkba. Boldog sóhajjal ültünk le a padra. Az élénkzöld füvön álló fákon rügyek ültek, csicseregtek a madarak, a levegőben buja illatfelhő szállt. Tamás magához vont, aztán a két tenyerébe fogta az arcom, és mélyen a szemembe nézett. Azt mondta, a mi szerelmünk tökéletes. Ha beleszakad is, erre a környékre fogunk költözni, lesz egy szép házunk, két gyerekünk, két fiú – hangsúlyozta ki –, és tökéletes életet fogunk élni. Számára én vagyok a NŐ, így csupa nagybetűvel, és reméli, hogy sosem fogok neki csalódást okozni. Biztosan látta megvillanni a szememben az értetlenség szikráját, mert azonnal hozzátette, én bízhatok benne, ő sosem fog nekem csalódást okozni. Majd azzal folytatta, mi örökké együtt leszünk, ő komolyan gondolta a fogadalmát: míg a halál el nem választ.

Megborzongok. Nem tudom eldönteni, a hideg vagy az emlék hatására. Hirtelen ólmos fáradtság tör rám. Leülök a padra.

Akkor, azon a tavaszi napon, miután mindezt elmondta, megcsókolt, majd azt súgta a fülembe, az enyém vagy és én a tied, ezt jól jegyezd meg, mert fontos. Mindent meg fogok adni neked, folytatta, és semmit sem várok el, csak azt, hogy jó feleségem legyél.

Elnézek a távolba. Azon gondolkodom, jó felesége vagyok-e a férjemnek. De arra jutok, valamit biztosan nem jól csinálok, hiszen a dolgok egyáltalán nem úgy alakultak, ahogy terveztem, ahogy szerettem volna, ahogy az ígéretek szóltak. Vajon ki csapott be kit? Mit nem csinálok jól? Hol és mit rontottam el? Felsóhajtok. Nem tudom megválaszolni ezeket a kérdéseket.

Meglátok egy női alakot a park túloldalán. Felfedezni vélem benne az általános iskolai rajztanárnőmet. Felkelek a padról, elindulok felé, és a nevét kiáltom. Lépteimet sietősre fogom, amennyire csak bírom. Megint kiáltok, de nem hall meg. Biztos vagyok benne, hogy már jócskán elmúlt hatvanéves, mégis olyan fürgén szedi a lábait, hogy nem érem utol. Befordul egy sarkon. Magam sem tudom megmagyarázni, miért, de mindenképpen látnom kell, így megyek utána. Nem sokkal később én is befordulok a sarkon. Döbbenten veszem észre, milyen messze jár. Miközben igyekszem nem szem elől téveszteni az alakját, eszembe jut, milyen nagyra tartotta a rajztehetségemet, milyen sokat biztatott és mennyit tanultam tőle. Azt mondta, sokra fogom vinni, nagy művész lehet belőlem, soha ne hagyjam abba a rajzolást és a festést. El akarom mondani neki, hogy festettem. Elhatározom, amint utolérem, meghívom magamhoz és megmutatom neki a képeimet. Hátha neki tetszeni fognak, nem úgy, mint a férjemnek.

Tamás soha nem tartotta sokra a vászonra vitt alkotásaimat. Meg-megdicsért, de inkább úgy, ahogy egy szülő simogatná meg a gyermeke buksiját egy-egy iskolai rajz kapcsán, amolyan „ügyes vagy” kijelentéssel. Nem hiszem, hogy valaha is alaposabban megnézte volna akár csak egy képemet is. Nemhogy nem biztatott, fókuszáljak a festészetre, inkább finoman afelé terelgetett, festegessek, ha kedvem szottyan, de szerinte nem érdemes ezzel komolyabban foglalkoznom. Egyre ritkábban vettem ecsetet a kezembe, most meg már egyáltalán nem festek. Persze annak jó oka van. Nemegyszer előfordult, hogy nagyon feldühítettem vele Tamást, mert belefeledkeztem az alkotásba, és nem lett kész időben a vacsora, vagy elfeledtem elmenni az öltönyéért a tisztítóba. Egy alkalommal, amikor hazaért, és az állvány előtt talált, majd rájött, nem tettem rendet a konyhában, iszonyú haragra gerjedt. Lerángatott az alsó szintre, odacibált a mosogatóhoz, amiben benne volt még reggelről két kistányér, egy bögre, két kés és egy vizespohár. Belemarkolt a fejem tetején összefogott hajamba és az arcomat a mosogatóba nyomta. Azt üvöltötte, semmi más dolgom, mint rendben tartani a kurva háztartást, és ennyire nem vagyok képes. Azzal folytatta, ő kigürizi a belét, hogy mindenem meglegyen, és egy hálátlan lusta disznó vagyok, aki semmibe veszi az ő igényeit és kéréseit. Olyan hirtelen rántotta fel a fejem, hogy megrándult a nyakam. Nem eresztette el a hajam, az arca centikre volt az enyémtől, a nyála az orromra és az ajkamra fröccsent, miközben azt üvöltötte, „soha többé ne forduljon elő”. Megpenderített, a kezembe nyomta a szivacsot és a mosogatószert, azt mondta, megvárja, míg ezt az egyszerű feladatot elvégzem. Ott állt szorosan mellettem, miközben remegő kézzel mosogattam. Mikor minden a csepegtetőn volt, és elzártam a csapot, maga felé fordított. A szeme már nem volt olyan furcsa, mint előtte. Egy gyengéd mozdulattal a fülem mögé simított egy tincset, majd homlokon csókolt. Odahúzott magához és a fülembe súgta: „Jaj, szerelmem, miért kell így kiborítanod? Miért kellett erre kényszerítened?” Aztán csak álltunk ott valami furcsa megkövült csendben, és azon gondolkodtam, milyen ostoba vagyok, hogy nem mosogattam el, holott tudom, a férjemnek mennyire fontos a rend és a tisztaság. Mindösszesen két percembe telt volna, hogy megtegyem, ehelyett elfeledtem és tönkretettem ezzel az egész esténket. Csorogni kezdtek a könnyeim. Tamás meg gyengéden lecsókolta őket, és azt suttogta: „Sss, már nincs semmi baj.”

Arra eszmélek, hogy a tanárnő egy újabb sarkon fordul be, szedem a lábam, ahogy csak tudom, továbbra is követem. Amikor elérem az újabb utcát, meglep, milyen messze van már megint.

– Rózsika néni! – Hangosan kiáltom a nevét, ám meg sem hall, rendületlenül megy tovább. Ennyi idősen lehet, hogy megromlott a hallása. Kezdek nagyon elfáradni, de nem akarom feladni. Mindenképpen szeretnék vele váltani pár szót, és megmutatni neki a festményeimet. Ugyan nem sok van készen és azok is el vannak dugva a padláson egy dobozban. Nem véletlen.

Annak az ominózus estének a másnapján – amikor nem mosogattam el – későn keltem. Tamás már elment dolgozni, egyedül voltam a házban. Eldöntöttem, az egész napot a háztartásnak szentelem, csak, gondoltam, egyetlen pillantást vetek még a festményre, hogy megnézzem, milyen lett száradás után. Mikor benyitottam a szobába, letaglózott a látvány. Dermedten álltam a küszöbön, próbáltam értelmezni az elém táruló képet. Az állvány üresen állt az ablak előtt. A festékek kinyitva, a tubusokból a padlóra folyt a tartalmuk. Az ecsetek szanaszét hevertek, mintha valaki jó magasról kiborította volna őket. Láttam, néhányat meg is tapostak, el volt törve a nyelük. A vászon apró, színes miszlikre szaggatva hevert a padlón szétszórva. Beljebb léptem, letérdeltem. Ahogy kézbe vettem egy talán ötször nyolc centis darabot, láttam, kézzel szaggatták szét. Magam sem tudom, miért, nekiláttam összeilleszteni a darabkákat. Fogalmam sincs, meddig pepecseltem ezzel, de egyszer csak ott feküdt előttem a kép, mintha valami torz, több száz darabos puzzle lenne. Hosszú heteket dolgoztam rajta. Az volt a címe: Szerelem. Néztem a furcsa torzót, és úgy éreztem, kést forgatnak a szívemben. A szomorúságot hirtelen valami őrjöngő düh váltotta fel bennem. Rácsaptam az előttem lévő színes vászondarabkákra, majd felpattantam, és mindent összerugdostam, ami csak elém került. Ecsetek, festékes tubusok repkedtek a levegőben, elkeveredve a színes vászondarabokkal. Nem tudom, meddig tomboltam ott, míg végül összerogytam a fáradtságtól. Lecsúsztam a fal mellett, felhúztam a térdemet, ráhajtottam a fejem, és fájdalmas, már-már vonyító zokogás tört elő a mellkasomból. Aztán egyszer csak lecsendesedtem. Néztem a visszafordíthatatlan pusztítást. Azon gondolkodtam, micsoda fájdalmat okozhattam előző nap a férjemnek, ha ilyen heves reakciót váltott ki belőle. Szemétnek éreztem magam. Rájöttem, azt hiszi, a festegetés – ahogy ő nevezte – fontosabb nekem, mint ő. Belém mart a lelkiismeret-furdalás, csak szorított és szorított, nem engedett. Fájt és nehéz lett a lelkem, ahogy az érzés teljesen maga alá temetett. Újra kitört belőlem a zokogás, most már Tamás fájdalmát sirattam. Végül hüppögve megnyugodtam kicsit, nagy levegőt vettem, kézfejemmel letöröltem a könnyeimet, aztán feltápászkodtam és nekiláttam rendet tenni.

Aznap, mire a férjem hazaért, a szobában, ahol addig festettem, makulátlan tisztaság volt, nyoma sem látszott, hogy ott valaha bármiféle alkotómunka folyt. A házban is patikarend uralkodott. Finom vacsorával vártam, utána megittunk egy pohár bort a kanapén ülve, és bocsánatot kértem tőle. Azt mondta, tudja, hogy nem volt szándékos, ő egyszerűen csak úgy érezte magát, mintha ő már egyáltalán nem lenne nekem fontos, mintha nem szeretném. Újra elmondtam, mennyire sajnálom, ő magához húzott, a hajamba temette az arcát, és azt suttogta, mindennél jobban szeret. Utána szeretkeztünk, és közben szerelmes szavakat lehelt a fülembe, majd szorosan a karjaiba vont, és fojtott, rekedt hangon azt mondta, ne okozzak neki többet ilyen fájdalmat. Soha többé nem beszéltünk a festményeimről.

Most viszont lehetőség lenne rá, hogy beszélgessek valakivel arról, amit szeretek. Már csak néhány méter választ el Rózsika nénitől, azonban hiába kiabálok neki, nem hallja meg. Az egyik pillanatban még az utcán van, aztán hirtelen eltűnik egy nagy barna kapu mögött. Mire odalépek, a kapu döndülve becsapódik. Megverem a tenyeremmel, de nem történik semmi. Fémes zörgésre és üvegcsörömpölés hangjára leszek figyelmes. Megperdülök a tengelyem körül.

Egy hajléktalan forma alakot látok, aki egy jobb napokat látott bevásárlókocsit tol, amiben üvegek ütődnek egymásnak és a kocsi fémvázának. A kocsi kereke fájdalmas jajdulásokkal nyikorog, ahogy lassan a betonjárdán tolja. Fordulás közben egy szúrást érzek a kézfejemen, és látom, egy kiálló szög karcolt meg. Felszisszenek. Ég a helye. Miközben a bőrömet dörzsölöm a sérülés helyén, szememmel a kaputelefont fürkészem, hátha meglátom Rózsika néni nevét, de bármilyen alaposan futom át többször is, nem lelem. Találomra megnyomom az egyik gombot. Meglep, hogy a megszokott zenével ellentétben ez valami éles, fület bántó hangot ad ki. Hiába kapom el a kezem, úgy fest, beragadt, mert a sípolás nem akar abbamaradni. Magam sem tudom, miért, átfut rajtam a rémület. A torkomban hatalmas gombócot érzek, és nem kapok rendesen levegőt. A szívem iszonyú gyorsan ver, az izmaim kocsonyássá válnak, a testemet elhagyja az erő. Szédülök, és valami megfoghatatlan, testetlen félelem járja át minden sejtem. Biztos vagyok benne, hogy pánikrohamom van. Aztán hirtelen egy nagy taszítást érzek.

A hajléktalant látom magam előtt, aki mindkét tenyerével hatalmasat csap a mellkasomra. Hátam a falnak ütődik, elönt a fájdalom, de mielőtt bármit tehetnék, a hajléktalan nagy, kérges tenyerével megint megüt, jókorát taszítva rajtam. Hallani vélem a bordám reccsenését. Megtántorodom. Próbálok megkapaszkodni valamiben, de a semmit markolom. Érzem, ahogy a fejem a padkának csapódik, orromba állott vizelet szaga kúszik, aztán minden sötétségbe borul.

3.

Arra eszmélek, hogy Tamás vetkőztet és beszél hozzám. Minden levegővétel kész kínszenvedés. Biztos vagyok benne, eltört, de legalábbis elrepedt néhány bordám. Nagyon erősen taszított meg az a hajléktalan. Nem értem, mit vétettem én ellene.

– Jaj, drága szerelmem, soha többé ne csámborogj így el! Nem lehet ilyeneket csinálni, Ninett – suttogja és a hangja tele van fájdalommal.

Honnan tudja vajon, hogy mi történt? Az agyam teljesen kásás, nem tudok gondolkodni. Valaki látta az esetet, vagy utána rosszul lettem az utcán? Valaki hazahozott? Vagy talán álmomban beszéltem? Gyakran megesik velem. Minden ruha lekerül rólam, majd nedves szivaccsal törli át a bőröm. Én meg csak fekszem ott csukott szemmel, és hagyom.

– Anya küldött neked fekete nadálytő krémet. Jót tesz a duzzanatokra. Beszéltem az orvossal, ő is azt mondja, kenegessük csak be, jót fog tenni, úgyhogy most szépen megteszem. – Hallom, ahogy lecsavarja a kupakot, majd megérzem a hideg krémet a bőrömön. Összerázkódom. Nem is emlékszem rá, hogy itt lett volna az orvos. Vagy csak felhívta?

Gyengéden kenegeti a bőröm, és közben édes semmiségekről csacsog. A hangja olyan megnyugtató, elringat, és lassan álomba sodródom.

A csengő hangjára riadok fel. Egy mély férfihangot hallok, majd a férjemet, amint bemutatkozik.

– Dr. Ormos Tamás. Jöjjön beljebb.

Nem tudom, ki lehet az, csak mondatfoszlányok jutnak el hozzám, azok is kivehetetlenek. Aztán meghallom a férjem határozott, erőteljes hangját.

– Nyomozó! Nálam jobban senki sem szeretheti a feleségét! Már a kérdés is nonszensz! Továbbá belőlem az agresszivitás minden formája hiányzik. Kérdezzen meg bárkit az ismeretségi körünkből! Már a feltételezés is nagyon rosszul érint! Én tisztelem a nőket, és soha, semmilyen körülmények közt nem bántanék egy nőt!

Én ezt a mondatot már hallottam. Tudom, hogy hallottam. Az emlékeimben kutatok, és gyorsan rábukkanok. A megismerkedésünkkor. Gondolataim visszarepítenek arra a majdnem három évvel ezelőtti februári napra.

Egy kis hévízi kávézó teraszán ültem. A februári gyenge napsugarak éppen csak adtak némi meleget. Szerencsére a tulajdonosok felállítottak egy kinti gázmelegítőt, így az asztalom mellett vidám narancsszínű lángok táncoltak a furcsa szerkezetben. Melegen öltöztem, de a csípős hidegben ücsörögve inkább a lábamra terítettem a figyelmesen odakészített plédet. Míg a kapucsínómra vártam, arcomat a nap felé fordítottam. Előző nap érkeztem a hévízi wellness-szállodába. Nagyon rám fért néhány nap pihenés. A megérkezésem napján úsztam egy nagyot, olvastam a szobámban, megvacsoráztam és korán ágyba bújtam. Mégsem éreztem, hogy sokkal kipihentebb lennék, mint amikor elindultam otthonról. Tudtam, főleg az érzelmi stressz okozta a fáradtságomat. Abban bíztam, hogy a friss levegő, a hosszú séta, az aznapra lefoglalt masszázs, a négy nap kikapcsolódás és főleg a távolság majd rendbe hoz kicsit.

Megérkezett a habos kávé. A forró bögrére kulcsoltam mindkét kezem és az arcomhoz emeltem. Melegen simult a tenyerembe a vidám, napsárga színű kerámia. Jólesőn szippantottam be a tetején illatozó fahéj aromáját, miközben a nap az arcomat simogatta. Ez egy olyan igazi nyugodt és boldog pillanat volt. Elmosolyodtam.

Fiatal pár ült le a mellettem lévő asztalhoz. Összedugták a fejüket, szerelmes pillantásokat vetettek egymásra. A fiú gyengéden megsimogatta a lány arcát, súgott valamit a fülébe, a lány pedig csengő hangon felkacagott. Meghitt boldogságuk láttán irigység költözött a szívembe. Elszégyelltem magam, de az érzés mégsem engedett. Nagyot sóhajtva kortyoltam a kávémba. Megégette a nyelvemet, és könny szökött a szemembe. Ma lenne az esküvőm – hasított belém, és gondolatban megjelent előttem Ákos. A meleg, barna tekintete, a finom, hosszú ujjai, ahogy a billentyűzeten siklanak, a keze, amint a hajamba temeti, széles háta, ahogy a gép előtt ül. Ákos programozó. És függő. Alkohol és szerencsejáték. Nem túl kedvező párosítás. Eleinte kedves volt, tartózkodó, és kissé esetlen. Megfogott a belőle áradó mély szomorúság, és hittem abban, képes vagyok úgy és annyira szeretni, hogy betöltsem az űrt a szívében. Nagyon nehéz gyerekkora volt, az apjával nem is tartja a kapcsolatot, az anyja érzelmileg mindig is elhanyagolta, másfelől meg rátelepszik és kihasználja őt. Amikor hozzám költözött, nagyon bíztam benne, azzal, hogy végre kikerül az anyja napi szintű zsarnoksága alól, minden könnyebb lesz. Abbahagyta az ivást is. Nagyon büszke voltam rá.

Miközben ezeken gondolkodtam, hirtelen előtört bennem az a folyton elnyomott érzés, mennyire kétségbeesetten vágytam rá, hogy legyen egy jó kapcsolatom, férjhez menjek, gyerekeket szüljek, és minden szeretetem a férjemnek és a gyerekeimnek adhassam. Elhessentettem az érzést. Szánalmasnak találtam.

Hagytam, hogy a gondolataim inkább visszakalandozzanak Ákoshoz.

Nem mondom, hogy könnyű volt vele, de mindenért kárpótolt a rajongó szeretete. Elhalmozott bókokkal, apró figyelmességekkel. Volt, hogy vacsorával várt, mire hazaértem, megmasszírozta fájó lábaimat, vagy megnézett velem egy romantikus filmet, ha rossz kedvem volt. Néha, de tényleg csak néha, szinte már terhes volt az, ahogy, amennyire és ahányféleképp áradt felém a szeretete. Sokszor megfeddtem magam, miért nem vagyok képes értékelni, befogadni ekkora szeretetet, szerelmet. Egy este vacsorázni vitt a közeli pizzériába. Próbált magabiztos lenni, miközben láthatóan iszonyú zavarban volt. Farmerja zsebéből kis bársonydobozt vett elő. Emlékszem, elejtette, és lemászott az asztal alá, hogy megkeresse. Aztán visszaült a helyére, felpattintotta a kis doboz fedelét, és megkérte a kezem. Most is magam előtt látom nagy barna szemeit, amiben felfedezni véltem az elutasítástól való félelem szikráit. Mosolyogva és boldogan mondtam igent. Az esküvőt Valentin-napra tűztük ki, és megkezdődött a lázas, boldog készülődés.

Aztán Ákost elbocsátották. Nem tudom visszaidézni az egyes lépéseket, mi után mi következett és hogyan, csak azt, hogy pár hét alatt egyszerűen minden tönkrement. Ákos újra inni kezdett, a volt cégét és a munkatársait hibáztatta. Volt, hogy hajnal háromkor ért haza teljesen részegen, és az ajtót rugdalta vagy az asztalt csapkodta. Mellé álltam, megértettem a fájdalmát, minden tőlem telhetőt meg akartam tenni, hogy segítsek neki. Próbáltam beszélni vele, de értelmetlen párbeszédek sültek csak ki belőle, és én egyre jobban kétségbe voltam esve. Közben apám beteg lett, a szüleim pénzért rimánkodtak a kezeléshez, így eladtam a kis lakásomat, és ami a hitel visszafizetése után maradt, odaadtam nekik, majd béreltem egy olcsó kis lakást magunknak. Ákosnak nem volt bevétele, az én fizetésemből éltünk, ami nem volt könnyű. Könyörögtem, hogy forduljon szakemberhez, de csak annyit értem el vele, hogy nekem támadt. Állásokat néztem neki, de még csak be sem küldte az önéletrajzát.

Már kiküldtük a meghívókat, megvolt a helyszín, de innentől az előkészületekben sem vett részt. Mint egy megszállott, egyedül intéztem mindent, mintha minden azon múlna, hogy végre összeházasodjunk. Mintha abban bíztam volna, hogy ha kimondjuk a boldogító igent, a dolgok megint jóra fordulnak. Annyira akartam hinni ebben!

A helyzet azonban ahelyett, hogy javult volna, egyre rosszabb lett. Emlékszem, egyszer részegen annyira feldúlt volt, hogy összetörte a kis vitrint, amiben a nagymamától kapott kávéskészletet őriztem. Elsírtam magam, kiabáltam, hogy menjen el, én ezt nem csinálom tovább, ő meg elém vetette magát, átkulcsolta a térdem, a lábamat csókolgatta és összefüggéstelenül azért rimánkodott, ne haragudjak, meg van zavarodva, csak annyira fáj neki minden, nem akarta. Ahogy álltam az apró lakás közepén, a törmeléken, ő meg nézett fel rám könnyáztatta arccal, úgy éreztem, meghasad a szívem, nem hagyhatom még én is magára. Ágyba fektettem, figyelve, hogy az oldalára fordítsam, aztán nekiálltam összetakarítani a romokat. Közben hangosan zokogtam. Sirattam az emléket, ami a nagymamámtól rám maradt, Ákost, aki olyan volt, mint egy nagy, kétségbeesett gyerek. És sirattam magamat.

Hiába fogadkozott annak az estének a másnapján, hogy abbahagyja az ivást és soha többé nem fordul elő még csak hasonló eset sem, mégis mind többször jött haza részegen. Egyre gyakrabban tört össze tárgyakat, vagy hozták haza, mert magától már járni sem tudott. Másnap aztán mindig könyörgött és fogadkozott, csak adjak neki egy kis időt, minden olyan lesz, mint régen. Egyre kétségbeesettebben hinni akartam ebben. Egy nap aztán arra eszméltem, hogy feléltük az összes tartalékpénzt. Az ideg-összeroppanás határán álltam, de még mindig azt mantráztam magamnak, hogy majd, ha összeházasodunk, minden rendbe jön.

Egyik kora este alig értem haza a munkából, amikor csengettek. Két marcona alak állt az ajtóban. Azt mondták, Ákos tartozik nekik, és mivel én vagyok a párja, felelős vagyok a tartozásáért. Akkor derült ki, hogy szerencsejátékozik is. Ekkor betelt nálam a pohár. Összepakoltam a holmiját és elvittem az anyjához, majd a keresésére indultam. Egy kocsmában találtam rá, ahol egy részeg, ápolatlan nővel csókolózott. Odaléptem, lehúztam a gyűrűmet, letettem a pultra, és sarkon fordultam. Sírva rohant utánam, a nevemet kiabálta, aztán hol könyörgő, hol durva szavakat, úgyhogy szaladni kezdtem. Ez több mint egy hónapja történt. Azóta is gyakran ébredek arra, hogy azt érzem, közel van. Olyankor kinézek az ablakon, és látom, hogy ott áll a ház előtt. Meg-megvár a munkahelyemnél, könyörög, adjak neki még egy esélyt. Legutóbb azzal fenyegetőzött, hogy öngyilkos lesz. Ezt már annyiszor hallottam tőle, amíg együtt éltünk – bár sosem múlt el teljesen az aggodalmam, hogy megteszi, és azt sosem tudnám megbocsátani magamnak, hogy valaki miattam haljon meg –, de igyekeztem erősnek maradni és becsuktam előtte az ajtót. Pár napja részegen várt a ház előtt. Hiába kértem, hogy menjen el, nem tette meg. Elállta a bejáratot. Előbb könyörgött, bocsássak meg neki, próbáljuk meg újra, megváltozik, aztán dühös lett és a kaput rugdalta. Majd megragadta a karom és megrázott, miközben azt üvöltötte: „Nem dobhatsz el, mint egy koszos zoknit!” Ekkor ért haza a szomszéd férfi, aki – mindketten tudtuk – a rendőrségen dolgozik. Ráripakodott Ákosra és közölte vele, ha még egyszer meglátja itt, hívja a kollégáit. Ákos akkor elengedett, és a fejét lehajtva elsomfordált. Végigsírtam az éjszakát. Túl nagynak éreztem a nyomást. A barátnőm, a pszichiáterem és a főnököm is azt javasolta, vegyek ki pár nap szabadságot és próbáljak pihenni. Bár anyagilag nem engedhettem meg magamnak, hiszen minden mellett még a tervezett esküvő összes költségét is én álltam. A helyszín, a zenekar, a rendezvényszervező, aki a díszítést vállalta, nem adta vissza az előleget, a karikagyűrűbe bele volt gravírozva a nevünk és a dátum, így eladhatatlanná vált. A menyasszonyi ruhát pedig ki kellett egyben fizetnem, őket nem érdekelte, használom-e, vagy sem. Egyedül a fotós adta vissza az előleget. Egy kedves, hatvan körüli úr. Még meg is ölelt, és azt mondta: „Sajnálom, kedves”, én meg a vállán sírtam. Anyagilag a csőd szélén álltam. A főnököm sietett a segítségemre, beszélt a HR-osztállyal, soron kívül megkaptam a cafetéria juttatást, ezért ülhettem akkor a hévízi kávézó teraszán.

A szalvétáért nyúltam, hogy megtöröljem a számat. Piros szívek voltak rajta. Persze, hiszen Valentin-nap volt. Aznap lett volna az esküvőnk.

Körülnéztem. Meglepett, hogy a hideg idő ellenére lassan megtelt a kis kávézó terasza. Egy idős házaspár nevetgélt valamin, németeknek tippeltem őket. A fiatal szerelmesek továbbra is összebújva, mámoros tekintettel bűvölték egymást. A mellettük lévő asztalnál ülő idős úr felpattintotta a kávétejszín tetejét, majd a lábainál ülő, foltos kiskutya elé tette, aki lelkesen kilefetyelte a sűrű fehér folyadékot. A legszélső asztalnál negyvenes házaspár foglalt helyet, és mindketten a mobiltelefonjukba temetkeztek. Tőlük balra két fiatal nő rendezgette az egyik asztalt. Velük volt egy kisbaba, babakocsiban. Próbálták az asztalhoz tolni a kocsit. Nem messze tőlük egy jól öltözött, negyven körüli férfi ült újsággal a kezében. Milyen rég láttam bárkit is újságot olvasni. A férfinak már-már éles vonásai voltak, hosszú, egyenes orra, kiálló járomcsontja. Még olyan távolságból is láttam, milyen sűrű a szemöldöke. Barna haja katonásan rövidre volt vágva. Nem volt kifejezetten jóképű, de mégis volt benne valami, ami odavonzotta az ember tekintetét. Arra gondoltam, biztosan valami üzletember lehet.

Belekortyoltam a kávéba, már nem égette a számat. Arcomat a nap felé fordítottam, és hagytam, hogy pilláim lehúzzák a szemhéjamat.

Hirtelen árnyék vetült elém, és kinyitottam a szemem. Legnagyobb megdöbbenésemre Ákos állt az asztalom mellett. Hirtelen belém szorult a levegő, a torkom a szívemben dobogott. Annyi érzés kavargott bennem, a félelmen, a sajnálaton keresztül még valamiféle remény is, hogy képtelen voltam elcsípni őket. Csak ültem ott dermedten, mozdulni sem bírtam.

– Nem dobhatsz el, mint egy koszos zoknit! – kiabált rám.

A kis kávézó minden vendége odakapta a fejét.

– Ma van az esküvőnk napja, te meg elbujdosol?! – ordibálta – Azt hiszed, csak így elhajíthatsz minden következmény nélkül? Miféle nő vagy te, aki így bánik a másikkal? – Egyre jobban felemelte a hangját.

Tett egy lépést felém, járása dülöngélő volt. Láttam, hogy megint részeg. Már közvetlen előttem állt, lehajolt hozzám, és megcsapott az alkoholos lehelete.

– Nem! Dobhatsz! El! Mint! Egy! Koszos! Zoknit! – üvöltötte tele torokból, majd megfogta az egyik széket, felemelte és arrébb dobta.

A szemem sarkából láttam, hogy az idős úr ölbe vette a kiskutyát és magához húzta. A fiatal nő a babakocsi fogantyújáért nyúlt, az idős házaspár tanakodni látszott, majd az úr felállt. A középkorú házaspár egyik tagja sem emelte fel a tekintetét a telefonról, de láttam megfeszült izmaikat. A pincérlány kilépett az ajtón, de nem jött közelebb. Talán ha húszéves lehetett, vékony, alacsony termetű. Köténye fölött tördelte a kezeit. A jól öltözött férfi akkurátusan összehajtotta az újságot, és merev tekintettel nézett felénk.

– Mondjál már valamit, baszd meg! – ordított tovább Ákos, és közben elkapta a karomat, hogy megrázzon. – Na, mit mondasz?!

Ekkor az asztalunkhoz lépett a jól öltözött férfi.

– Kérem, most azonnal engedje el a hölgyet! – szólalt meg. A hangja erélyes, határozott volt. – Semmi közöm hozzá, mi folyik maguk között, de az biztos, hogy sem a hely, sem az idő, sem pedig a hangnem nem alkalmas ennek tisztázására.

Ákos a férfi felé fordult, láttam, ahogy az arca eltorzul a dühtől. A férfi felemelte a két kezét, tenyérrel kifelé.

– Mielőtt valami olyanra ragadtatja magát, aminek hosszú távú következményei lesznek, hadd mutatkozzam be, dr. Ormos Tamás vagyok. Ügyvéd. Nem tudom, maga hogy van vele, de hadd mondjak valami fontosat, mint férfi a férfinak: Én tisztelem a nőket, és soha, semmilyen körülmények közt nem bántanék egy nőt!

Az a bizonyos mondat!

Mire az emlékek végigsöpörnek bennem, hiába hegyezem a fülem, már nem hallok hangokat.

Miért járt itt a rendőrség?

4.

Teljes némaság honol a házban. Fekszem kicsit a megnyugtató csendben, még gondolkodni is fáradt vagyok. Megszólal a telefonom üzenetjelző hangja. Rápillantok. Enikő, a kis unokatestvérem küldött hangüzenetet.

– Szia-szia, drága Ninya! – hallom meg elérzékenyült, kislányos hangját.

A megszólítástól melegség seper végig a szívemen. Emlékszem, kicsinek mindig azt mondta, másoknak anyukája van, neki meg Ninyukája.

– Nagyon aggódom! – Enikő tizenkilenc éves, a hangja mégis olyan, mint egy tizenkét évesé. – Tamás hívott fel, hogy baleset ért. Próbáltalak elérni, de valamiért mindig hangpostára kapcsol a telefonod. Fanni azt mondta, az a legjobb neked, ha sokat és hosszan mesélünk csupa-csupa szép dolgokról, remélem, meghallgatod az üzenetem és feldob majd. – Kicsit elhallgat, csak statikus zajok ütköznek a fülemnek. – Képzeld, tegnap külön kiemelte a tanár az én dolgozatomat. Vicces, hogy azt mondta, isteni lett a munkám – hallom, ahogy Enikő kuncog. – Tudod, miért? A dolgozatom témája az egyes korok különféle istenábrázolásai. Nagyon sok kutatómunkát végeztem. Sokszor eszembe jutott, mennyire élvezted volna. Nem lehetek elég hálás neked, hogy annyi, de annyi múzeumba elcipeltél. Jaj, emlékszel, mikor Edinburghban azt akartam, mentsük meg Bobby kutyát?{2} – felnevet. – Azt hittem, a kis terrier igazi, felmászott oda és nem tud lejönni. Akkor szerettem bele a szobrokba és határoztam el, hogy szobrász leszek. Látod, már másodéves vagyok, és az én dolgozatom lett a legjobb. Ó, és azt még nem is meséltem, kiállítják az egyik munkámat. Igaz, csak itt az egyetem aulájában, de ez is óriási dolog, mert az egész kiállításra csak három szobrot válogattak be. Az enyém az egyik. Az a címe, „A múlt”. Egy férfit ábrázol, amint egy szakadék fölött függeszkedik. Látszik, mekkora erőfeszítésébe kerül, hogy le ne zuhanjon. A lábán láncok, amelyeken súlyos vasgolyók vannak. Az egyik vasgolyón egy kisgyerek, akit egy férfi ütlegel, a másikon pedig egy csoport gyerek, akik ujjal mutogatnak rá. Alant a mélyben alkoholos üvegek és gyógyszeres dobozok hevernek szanaszét. Sok minden lesz kiállítva. Festmények, grafikák, különböző tárgyak, kisbútorok, szőnyegek. Egyetlen alkotást fognak választani ebből a rengeteg mindenből, ami a közönség szavazata alapján lesz nyertes. És most kapaszkodj meg! A nyeremény két hónapos ösztöndíj a Sorbonne-ra. Bizony! – hallom a hangján, hogy szélesen vigyorog. – Párizsba! Ha ez összejönne, szerintem tudok olyan jól tanulni és teljesíteni, hogy be tudjak jutni akár egy teljes évre később. Szoríts nekem nagyon! Nem akarom lefotózni neked a szobrot és elküldeni, mert az lenne a jó, ha eljönnél és személyesen néznéd meg. Ugye eljössz? – A hangja kissé elvékonyodik, aztán sután elköszön.

Enikő igazi művészlélek kisgyerekkora óta. Hihetetlenül érzékeny, és olyan szép lelke van, mint keveseknek.

Még nem volt egyéves, mikor a szülei – a nagybátyám és a felesége – autóbalesetben meghaltak. Anyai nagyszüleim vették magukhoz és ők nevelték fel. Én nem sokkal előtte töltöttem be a tizennyolcat. A lehető legtöbb időt a nagyszüleimnél töltöttem. Első pillanattól kezdve imádtam Enikőt, és nagyon erős anyai érzéseket tápláltam iránta. Nagyszüleim már elég idősek voltak, nem sok türelemmel bírtak egy kisgyerekhez, én meg szívesen vállaltam magamra ezt a feladatot. Én hallottam az első szavait, guggoltam előtte, mikor megtette az első lépéseit, adtam gyógypuszikat a térdére, mikor lehorzsolta a játszótéren, este mesét olvastam neki, és együtt énekeltük a bugyuta gyerekdalokat.

Tizenkilenc évesen úgy döntöttem, levelezőn tanulok tovább, mellette dolgozom. Igaz, a nagyszüleim voltak Enikő hivatalos gyámjai, a legtöbb időt mégis velem töltötte. Mamáék egy pici, másfél szobás panellakásban laktak, így oda nem költözhettem. Két tömbbel arrébb béreltem egy kis szobát egy idős néninél. Enikő már egészen kis korában tehetségesen rajzolt, mégis leginkább a kis sógyurma alkotásai nyűgöztek le. Tudtam, éreztem, született tehetség.

Ahogy nyílt az értelme, közösen hódoltunk a nagy szenvedélyünknek, alkotásokat nézegettünk. Budapest összes múzeumát bejártuk és nemegyszer látogattunk el vidéki múzeumokba is. Amikor különösen megfogta egy-egy alkotás, hazaérve, elkészítette a mását. Eleinte gyurmából, aztán ahogy nagyobb lett, már agyagból.

Eszembe jutnak csendes téli esték, amikor a nagyanyám apró konyhájában Enikő nagy átéléssel egy agyagdarabon dolgozott, én festettem és az a fajta nagy, puha, meghitt csend borult ránk, amely csak igazi lelki társak között lehetséges.

Egy volt osztálytársnőm Skóciába ment férjhez, meghívott magához egy hosszú hétvégére, megbeszéltük, magammal viszem Enikőt is. Huszonnégy éves voltam, Enikő hét. Életemben először ültem repülőn. Fantasztikus négy napot töltöttünk Edinburghban, és akkor láttuk az ominózus Bobby kutya szobrot is. Melegséget csal az emlék a szívembe.

Tudom, nagyobb boldogság nem érhetné Enikőt, mint hogy a Sorbonne-ra járjon, akár csak két hónapig is. Mindkettőnk nagy vágya eljutni Párizsba, a művészet országába.

Azt mantrázom magamban, sikerülnie kell neki. Aztán csendben pihenek és próbálok lassan lélegezni. Hiába nem akarom, elmémben megjelenik a szobor képe, amit készített. A múlt és amit ábrázol. Megborzongok. Érdekes témaválasztás. Pedig Enikő biztosan nem tudja. Nem tudhatja. Vagy mégis?

5.

– Édes Ninettem, ideje lenne felébredni – hallom Manyi néni hangját.

Valószínű eltelt egy nap, mert a fény olyan élesen világít, hogy még csukott szemhéjamon át is fénypettyek táncolnak a szemem előtt. Valami biztosan nem stimmel velem, hogy ennyit alszom. És hiába. Mert olyan fáradtnak érzem magam, hogy még a szememet sincs erőm kinyitni.

– Képzeld, angyalkám, hazajöttek az Ervinék! – lelkendezik Manyi néni.

Ervin, Manyi néni fia, két éve Németországba költözött a feleségével és a kislányával, mert ott kapott munkát.

– Hazahozták Sárit is – mondja. Érzem a hangján, hogy boldogan mosolyog közben.

Ervin kislánya négyéves, és a keresztlányom.

– Ervin mindig elmondja, semmi se lenne belőle, ha te nem vagy – folytatja Manyi néni.

Magamban legyintek, hiszen ez így természetesen nem igaz. Nem volt jó tanuló gyerek, márpedig ő is, a szülei is azt szerették volna, ha többre viszi, mint ők. Manyi néni betanított varrónő volt a patyolatban, Sanyi bácsi culáger egy kőműves mellett. Ervin mindig is mérnök akart lenni, de nehézfejű fiú volt. Abban az időben még senki sem foglalkozott ezzel, de a mai tudásommal már meggyőződésem, hogy diszlexiával küzdött. Javára írandó, hogy mindig is nagyon szorgalmas volt. Mivel az olvasás ment neki a legnehezebben, gyakran felolvastam neki a tananyagot, együtt összefoglaltuk, jegyzeteket készítettünk. Sokszor játszottunk. Hol én voltam a tanár és ő írt dolgozatot a napi anyagból, hol meg ő állított össze nekem feladatokat belőle. Így aztán mindig megtanulta az anyagot és sikeres érettségit tett. Emlékszem, amikor felvették a főiskolára, ölbe kapott és megpörgetett.

Judit, a felesége, kedves, csendes teremtés. Ápolónő. Nagyon örülök, hogy jól megy a soruk. Többször beszélünk telefonon, írnak levelet és mindig kapok fotókat Sárikáról. Tejfölszőke, csacsogós kislány. Manyi néni szeme fénye.

– Alig várom – folytatja az idős asszony –, hogy elkészüljenek a fények az Andrássy úton. Megyünk Sárival megnézni őket. Remélem, te is eljössz – simogatja meg gyengéden a homlokom. Olyan jólesik az érintése, legszívesebben elsírnám magam. Szeretnék odanyúlni, a számhoz emelni a kezét és megcsókolni, de nem érzek erőt magamban hozzá, úgyhogy csak szeretettel elmosolyodom.

Hallom, ahogy tesz-vesz a szobában. Felráz egy párnát, arrébb tesz egy-egy tárgyat, kinyitja az ablakot. A hűvös levegő pillanatokon belül elér az ágyamig. Jólesik a frissessége, mégis összerázkódom. Visszacsukja az ablakot, aztán valamivel szöszmötöl, majd megint megszólal:

– Képzeld, kislányom, tegnap a Tibit a szomszédból végre elvitték a rendőrök. No, nem akarok kárörvendő lenni, nem örülök én a más bajának, de már igazán nem lehetett bírni azt a randalírozást, amit mindennap művelt. Ma már nem úgy mennek ám a dolgok, mint régen. Most már kijönnek, aztán intézkednek. Bárcsak lett volna ilyen akkor is, mikor ti még kislányok voltatok.

Igen. Bárcsak.

Manyi nénit egészen kis gyerek korom óta ismerem. Ott laktak a szomszédunkban. Ő, Sanyi bácsi és Ervin. Manyi néni nemegyszer nyújtott nekem és a húgomnak menedéket, amikor apám a legrosszabb formáját hozta. A többi szomszéd inkább becsukta az ablakot, ne hallja a verés, az ordítozás hangjait. Egyedül Manyi néni volt az, aki néha átjött ilyenkor, úgy tett, mintha észre sem venné, mi zajlik, aztán azt mondta apámnak: „Te, Józsi, elviszem kicsit a két lányt, mert le kellene szedni a barackot. Majd küldetek velük.” Vagy valami ilyesmit. Majd kézen fogott minket és átvitt magához. Aztán kitalálta, mennyit kell segíteni Ervinnek, és attól kezdve minden délután náluk lehettem. Manyi néni istenien sütött. Szinte az orromban érzem a kelt diós kalács illatát. Kopott kis házukban mindig szép rend és tisztaság uralkodott. Tőle tanultam meg sütni és főzni. Mikor Sanyi bácsi meghalt egy építkezésen egy balesetben, annyi pénzt kapott, amiből elköltözhetett volna Ervinnel egy rendes környékre. Meggyőződésem, hogy csak azért nem tette, mert nem akart minket magunkra hagyni. Nagyon szeretem Manyi nénit.

Úgy egy éve megszűnt a munkahelye, és sehol sem talált másikat. Meggyőztem Tamást, hadd segítsen nálunk. Azóta hetente egyszer átjár hozzánk takarítani. Sosem jön üres kézzel. Tudom, most is biztosan lent illatozik a konyhában valami kelt csoda. Alig várom, hogy megkóstolhassam.

Majdnem ismét elszundítok, amikor beszélgetésre leszek figyelmes. Messziről jönnek, de ki tudom venni a szavakat. Manyi néni és Tamás hangja.

– Tudom, mit tettél! – mondja az idős nő.

– Fogalma sincs semmiről! – feleli Tamás indulatosan.

– Tévedsz, ha azt hiszed, hogy ezt megúszhatod!

– Mégis, mit képzel! – kiabál Tamás.

Csattanást hallok, majd mintha valami felborulna, aztán megint a férjemet:

– Ha még egyszer gyanúsítgat, nem állok jót magamért!

Ólmos fáradtság lesz úrrá rajtam. Pedig most figyelni akarok, de hiába, mert érzem, álom és ébrenlét határán lebegek, aztán, mielőtt mint egy tollpihe átsodródom az öntudatlanságba, még hallom, ahogy Manyi néni fájdalmasan felkiált.

Egyszer csak megérzem, ahogy Tamás gyengéden simogat. Olyan finoman, puhán. Jólesik az érintése. Halkan beszél hozzám.

– Emlékszel a nászutunkra, édesem? – kérdezi. Hangja tele van szerelemmel. – Semmi mást nem szeretnék, csak ha mindig olyan boldogok lehetnénk.

Gondolataim fénysebességgel utaztatnak vissza 2015 májusába, Tunéziába, a nászutunkhoz. Már a repülőről láttam a szikrázó kék tengert. Tamás megszorította a kezem – tudja, hogy félek a repüléstől. Érintésétől a szívem csordultig telt szerelemmel.

A repülőtéren beszálltunk a transzferbuszba. A rövid úton megbámultam a kétszer két sávos utat elválasztó gyönyörű pálmafákat. A busz egy hófehér, boltívekkel tagolt, kék berakásos villa előtt állt meg. Amikor kiszálltunk, megcsapott a forró tengeri levegő és az a jellegzetes sűrű, buja illat, amit addig sosem éreztem, de úgy gondoltam, biztosan az arab országokra lehet jellemző.

A La Villa Bleue közvetlenül a tenger partján állt. Már a nehéz, fém bejárati ajtó lenyűgözött, amelybe arab mintákat faragtak. Az előcsarnokban a hófehér falak mentén színes, hívogató bútorok álltak. A személyzet kedvesen elénk sietett, és hamarosan a hófehér márványlépcsőt másztuk, amely a szobánkba vezetett. A boltíves alkóvban megbújó franciaágy előtt színes, mintás függöny lengedezett. Lerúgtam a szandálomat, és élveztem a kő hűvösségét a talpam alatt. Tamás kitárta a terasz kétszárnyú ajtaját, beáramlott a sós, forró levegő. Kézen fogott és együtt léptünk ki a teraszra. Ablakunk egy kis jachtkikötőre nézett. A távolban nem látszott más, csak a szikrázóan kék tenger.

– Ez csodálatos! – suttogtam áhítattal.

Tamás a hátamhoz simult, átkarolt, fejét a fejemhez borította, és úgy súgta a fülembe:

– Te vagy csodás, szerelmem.

Maga felé fordított és hosszan, forrón megcsókolt. Nem sokkal később a zuhany alatt a keze és a szája bejárta az egész testem. A mámorom hosszú, boldog sóhaja elkeveredett a zubogó víz hangjával. Elzárta a vizet, majd gyengéden rám borított egy törölközőt. Finoman megtörölgetett, aztán ölbe kapott és az ágyhoz vitt. Percekkel később egymásba olvadtunk, és hosszan szerelmeskedtünk a lebegő gyönyörig.

Két órával később már a tengerparton sétáltunk kéz a kézben. Élveztem a forró homokot meztelen talpam alatt, aztán ahogy kissé arrébb léptünk, azt, ahogy a hűs tenger a bokámat simogatta. Kacagva futni kezdtem a vízbe, Tamás utánam, és amikor elkapott, nevetve húzott magához, és csókolóztunk.

A vacsorát a villa egyik teraszán szolgálták fel. A finom és szokatlan fűszerek, a holdfényben fürdő tenger, a kellemes borok varázslatos hangulatot kölcsönöztek az estének. Már-már túlvilági volt az egész. Tamás a vacsora alatt bókokkal halmozott el, majd megcsókolta a kezem, és mélyen a szemembe nézve azt mondta:

– Köszönöm, hogy a feleségem vagy.

A bennem kavargó csoda szép érzelmektől könny szökött a szemembe. Hogy valakit a puszta létezésem tegyen boldoggá, ez olyan mélyen hatott meg, amelyre nem találtam szavakat, csak annyit tudtam suttogni: „Szeretlek”.

Később megint szeretkeztünk, és egymás karjaiban aludtunk el.

Reggel Tamás ébresztett, felhozta tálcán a reggelit és szépen elrendezte a teraszon. Meghitten falatoztunk, miközben a tengerben gyönyörködtünk.

A bőséges reggeli után összeszedelőzködtünk, és taxival az alig negyedórányira lévő Karthágóba mentünk.

– Hát, nem érdekes, hogy valaha ez a hely volt szinte az egész világ központja? – nézett szét a perzselő napfényben fürdő romokon, majd folytatta: – A hagyomány szerint időszámítás előtt 825-ben Dido, vagy más néven Elissza, türoszi hercegnő vezette föníciai telepesek alakították ki itt a hazájukat. Úgyhogy egy olyan helyen állunk, szívem – szorította meg a kezem –, amit egy nő alapított. Ez a hely tisztelgés a csodás nők előtt. És a legcsodásabb hozzám jött feleségül! – Széles mosoly kíséretében vont a karjaiba, én pedig nevetve megcsókoltam.

Miközben a romok között sétáltunk, a férjem sokat mesélt. Úgy ontotta magából az évszámokat és az eseményeket, mint egy enciklopédia. Lenyűgözőnek tartottam alapos történelmi ismereteit.

Karthágó bejárásához egy teljes nap sem lenne elegendő, így beértük azzal, hogy néhány órát sétálgattunk, és megcsodáltunk mindent, ami az utunkba került.

Egyszer csak Tamás rámutatott egy láthatóan valaha hatalmas oszlop romjaira.

– Látod itt ezt az oszlopmaradványt? A punok hiedelemvilágában a Baal-Hammon–Tanit{3} istenpáros, a város két védőistene uralkodott. Válságos időkben gyermekáldozatot mutattak be nekik. Az egyik történetíró szerint, egyszer, amikor megtámadták a várost, ötszáz gyermeket áldoztak fel, hogy ezzel űzzék el a betolakodókat. Ezeket a gyermekeket nem a rabszolgáktól és a szegényektől vették el. Tekintettel a nagy veszélyre, amit mindenáron el akartak kerülni, a legfőbb nemesi családok legidősebb fiúgyermekeit áldozták fel. Ehhez az oszlophoz kötözték őket és Baál isten szobra előtt elevenen elégették mindegyiküket. A történészek sokáig nem hittek ennek az elbeszélésnek. Egyszerűen a rómaiak Karthágó iránti gyűlölethadjáratának tartották. Aztán Tófet{4} romjainál olyan leletek kerültek elő, amelyek bizonyosságot hoztak, nem legendáról van szó. Egy ottani barlangban elszenesedett csontokat találtak, amelyek fölött sírkövek voltak. A kutatók megvizsgálták a csontokat. Kiderült, hogy kisfiúk csontjai. Közel harmincezer gyermek maradványaira bukkantak.

– Úristen! – borzongtam meg. – Ez szörnyű! Hogy képes valaki a saját fiát feláldozni? Pláne elevenen elégetni?

– Mai szemmel – felelte Tamás – az ókori emberek nagyon kegyetlenek voltak. Ugyanakkor, ha úgy nézzük, a mai ember is nagyon sok mindent képes feláldozni a céljai elérése érdekében. Ők ebben hittek, hogy ezzel az áldozattal elérhetik a céljaikat. És ne feledd, félelemből cselekedtek. Aki fél, azt bármire rá lehet venni… – Tekintete a távolba réved.

– Na de a saját gyerekét?

– Igen, kedvesem. Néha az ember az általa legjobban szeretett embert is képes feláldozni.

– Szerintem ez mindennél szörnyűbb! – feleltem, miközben egyre kevésbé éreztem jól magam ebben a beszélgetésben.

– Nézd, édes – fordult felém Tamás –, ahányan vagyunk, annyiféle módon igyekszünk boldogok lenni. Az, amiben és ahogy felnövünk, nagyban meghatározza, milyen módon próbáljuk elérni azt, amire vágyunk. Sőt, még azt is, mi az, amire vágyunk. Ott van például Hannibál,{5} akinek az apja, Hamilkár{6} gyűlölte a rómaiakat, ezért Hannibál a rómaiak ellen fűtött gyűlölet légkörében nőtt fel. Emellett olyan szertartások résztvevője és szemtanúja volt, amelyet ma személyiségtorzulást előidézőnek neveznénk. Többek közt például arra kényszerítették, hogy a felvágott, de még lélegző áldozatra tegye a kezét annak vérébe mártva. Erős és könyörtelen emberré vált, akinek mások élete nem jelentett különösebb értéket. Pont ez a kegyetlenség tette őt naggyá. Vannak, akik Nagy Sándor és Julius Caesar fölé helyezik. Félelmetes ellensége volt a rómaiaknak, amit rendkívüli vezetői tehetségének, kitartásának és a rómaiak iránti gyűlöletének köszönhetett. Leginkább ez utóbbinak. Ez tette olyan ádázul elszánttá. A gyűlölet – révedt Tamás tekintete újra a távolba – a legnagyobb hajtóerő tud lenni egy ember életében.