Szöveg © Szabó Tibor Benjámin

A borítót tervezte © Baranyai András

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-403-012-6

„Az ember csak fiatalon találhat ki igazán új dolgokat.
Utána már túl tapasztalt… és túl ostoba.”

(Albert Einstein)

Intro

Augusztus első vasárnapján bombaként robbant a hír, hogy egy budapesti építkezésen hatalmas szibériai barnamedve kószál szabadon. Mire a tévéhíradók stábjai a helyszínre érkeztek, a vadállat már eltűnt a félkész épületben. A szomszédos kisvendéglő pincérnője zaklatottan mesélt arról, hogy először csak az ordítást hallották, arra gondoltak, dörög az ég valahol, majd kora délután látták meg az építési anyagok és munkagépek között randalírozó medvét. Szomjas lehetett, mert a munkások által az építkezésen hagyott műanyag flakonokat marcangolta mérgesen. Az állat legalább háromszáz kilós, könnyen át tudná szakítani a dróthálót, a kerítés közelébe merészkedőkre már morgott is – panaszkodott az újságíróknak a közeli fitneszterem recepciósa. A sajtó képviselői természetesen próbáltak magyarázatot kérni az ingatlan tulajdonosaként bejegyzett alapítványtól, de nem kaptak választ. Nem sokkal később a katasztrófaelhárító központ egységei behatoltak az építkezési területre, a bámészkodókat elzavarták a kerítés ötvenméteres körzetéből, a riporterekkel nem álltak szóba. Éjszakába nyúlóan folyt a hatósági vizsgálat, de a hivatalos személyek végig elkerülték a feléjük tartott mikrofonokat. Az állatról csak egy rossz minőségű mobiltelefonos videófelvételt tudtak tudósításaik végére tenni a híradók. Másnap az Optimal Research Alapítvány külföldön tartózkodó vezetőnője Magyarországra küldött videóüzenetben tájékoztatta a nyilvánosságot, hogy szervezetük rosszízű átverés, egy ún. médiahack áldozata lett. Természetesen sem szibériai barnamedvét, sem más állatot nem rejtegetnek ingatlanjaikon. Az alapítvány oktatással foglalkozik, a Marina-parton jelenleg egy iskolájuk épül. Ezeket az információkat a rendőrségi szóvivő is megerősítette. A korábban nyilatkozó szemtanúkat a sajtó szerette volna újra megszólaltatni, de ők már nem kívántak kamerák elé állni.

1. fejezet
Láttalak a tévében

Rosszkedvű idő lett szeptember 1-jére, a hűvös pára ránehezedett az ember mellkasára. Sádi ült a Duna-parton, a füves sétány szélén, ott, ahol a mederkövezés kezdődik. Apró kavicsokat morzsolgatott a tenyerében, a túlpart felé bámult, a budai hegyoldal házsorai kígyóztak a messzeségben. De nem sokat látott belőlük. Befelé figyelt, magába. Azon gondolkodott, hogy egyáltalán nem akarja azt, ami most jön, nem akarja, tiltakozik ellene a szívében valami. Csak azt nem bírta kitalálni, hogyan szabadulhatna. Tizennégy éves, izmos, érett fiú volt, de tudta azért magáról, hogy nem szállhat szembe az apjával. Körbenézett, hunyorgott, olyan kedve lett, mint az ősznek körülötte. A nyár elvitte magával a színeket is, gondolta. Akkor, mintha csak bosszúból tenné, az a szürke, ólmos szél befújt az inge alá, amitől Sádi megborzongott.

Megállt mögötte valaki. Topogott néhányat, álldogált, megint topogott. Sádi hátrafordult, egy kövérkés, szemüveges, szőke fiút látott. Nem érdekelte a másik, nem is köszönt neki, újra a túlparti villák felé nézett. Gondolkodott.

Háromnegyed hat volt.

Leült mellé a szőke fiú. Az ölében egy hátizsákot szorongatott.

– Szia! Richter Barnabás vagyok – nyújtotta a jobb kezét keresztül a hátizsákon.

Sádi a nyitott tenyérre nézett, aztán a fiú arcába. Fújt egyet, majd újra a túlpart felé fordult.

– Én is a tanévnyitóra jöttem – mondta Richter. Igazgatta a szemüvegét.

Sádi nem szólt, csak a kavicsok nyikorgó hangját lehetett hallani.

– Te miben vagy jó? – kérdezte Richter. – Engem biztos a programozás miatt vettek fel. Szeretem a gépeket, apukám azt mondja, egy igazi junkie vagyok.

Sádi a kavicsokat morzsolgatta, és most már teljesen biztos volt benne, hogy ez neki nem kell, nem akarja.

– Te miben vagy jó? – ismételte Richter. Mosolygott, igazgatta a szemüvegét.

– A segged szétrúgásában! – csattant fel Sádi. Richter szemébe nézett. – És ha nem hagysz békén, meg is mutatom, mennyire jó vagyok benne.

Akkor hirtelen az ég felé kapta a fejét. Még nem látta a denevért, de már hallotta a finom percegő hangot, cicicc-cicicc-cicicc. Kereste a levegőben, meg is látta. A denevér cikázva, csapongva repült, hurkokat írt az égre, vadászott. És közeledett feléjük. Sádi kicsit felemelte magát, lendítette a kezét, az egyik kavicsot úgy dobta fel a levegőbe, magasra, hogy a többi a tenyerében maradjon. A denevér még csapott kettőt, akkor észrevette a kavicsot, rávágott, megpróbálta elkapni, követte a föld felé. Nem sikerült. A következő körnél Sádi még egy követ feldobott, a denevér rovarnak nézte azt is, rácsapott, pont a fejük fölött. Elkapni ezt sem tudta, de egész mélyen repült utána, csak Sádi fejétől pár centire váltott irányt hirtelen.

– Hí, ezt majdnem bekaptad! – hüledezett Richter.

Sádi legyintett, felállt, a levegőt figyelte.

– Nem szabad velük szórakozni, veszélyesek – mondta Richter.

– Megesznek, mi? – kérdezte Sádi, a levegőbe nézett közben, kereste a denevért, de az megijedhetett, eltűnt valahová, bár Sádi még hallotta azt a ciccegő hangot.

– Nem esznek meg. De nagyon veszélyesek, nem szabad fogdosni őket.

– Hülyeség!

Richter is felállt, leporolta a fenekén a nadrágját.

– Halálosak – mondta komolyan. – Minden harmadik denevér veszettséggel fertőzött.

– Hülyeség. Ha beteg lenne a harmaduk, már rég kipusztultak volna. A veszettségbe minden állat belehal. Hülyeség.

– Minden harmadik veszettséggel fertőzött – ismételte Richter. – És megfertőz téged is, ha megharap. Azt nem mondtam, hogy betegek. Csak hordozzák. A denevéreket nem betegíti meg a vírus.

Végleg eltűnt a denevér, Sádi csalódott volt.

– Hogy te mekkora észkombány vagy! – mondta Richternek.

– Kombájn.

– Mi van?!

– Nem kombány, hanem kombájn – mondta Richter. – Észkombájn. Az vagyok. Különben te is az vagy.

– Az kéne még! – kiáltotta Sádi. – ÉszkomBÁJN. Frászt!

Richter zavartan pislogott.

– Az vagy – mondta csendesen. – Meg én is. Tehetséges. Azért vagyunk itt. – Fejével a hátuk mögé intett. A füves sétány másik oldalán, a szép lakópark legszélső háza mellett egy hatemeletes, nagyon új épület állt közvetlenül a jachtkikötő partján. A Duna öble mélyen benyúlt a szárazföldbe, szinte a vízig leért a hófehér épület, ami elé folyamatosan autók érkeztek, megálltak, gyerekek szálltak ki, aztán az autók továbbhajtottak. Jó sok gyerek ricsajozott már a bejárat körül.

– Hogy én mennyire utálom ezt a… – mondta Sádi olyan keserűen, hogy az utolsó szóra már nem is maradt hangja.

Richter nem tudta, mit válaszolhatna.

– Láttam a meghívóban, hogy egymás mellett fogunk ülni a tanévnyitón – mondta végül. – Azért jöttem ide hozzád.

Sádi értetlen arcot vágott.

– A meghívóban. Az ültetési rend.

Sádi nem értette, Richter pedig benyúlt a hátizsákba, egy iPadet vett elő, matatott vele.

– Postán küldték, de beszkenneltem. Mindent a felhőben tárolok, onnan nem tud eltűnni. Te nem kaptál meghívót?

A tableten egy színes kép jelent meg.

– Mutasd csak! – mondta Sádi, és kivette Richter kezéből a hófehér masinát.

Úgy nézett ki a meghívó, mint az érettségi tablók, amiket Sádi a boltok kirakatában látott minden tavasszal. Mélykék háttér, középen kör alakú, üresen hagyott terület, körülötte pici téglalapok hatos csoportokban, a téglalapokban arcok fotói, de annyira aprók, hogy nem lehetett látni belőlük semmit. Nagyon sok fotó volt a képen, mindegyik alatt egy-egy szám állt. Felül három koncentrikus körgyűrű rajza mellett vastag betűs felirat: Különleges Tehetségek Ernest Rutherford Intézete.

– Nem kaptál ilyet? – kérdezte Richter.

– Nem. Lehet ezt nagyítani?

– Lehet, de nem érdemes – ingatta a fejét Richter. – Száz százalékon van, csak szétesik pixelekre, ha ránagyítasz.

– És ezen láttál meg?! Saját magamat se ismerem fel, annyira hangyányiak.

Akkor Richter közelebb lépett, az ujját végighúzta a kijelzőn, a gép lapozott, és egy új oldalon nagyobb méretű, számozott portréfotók jelentek meg, a képek mellett vezetéknév és keresztnév.

Sádi gyorsan megkereste magát, hogy lássa a közelében lévőket. Amikor meglátta Richter fotóját, kitört belőle a nevetés.

– Ezen olyan vagy, mint egy malac. Tisztára, mint egy jóllakott röfi. – Sádi hadonászva nevetett. – Így is foglak hívni mostantól: Röfi.

Richter felhúzta a szemöldökét a szemüveg alatt.

– Kicsúfolsz, amiért kövér vagyok?

Akkor Sádiból elfogyott a nevetés, sóhajtott kettőt mosolyogva.

– Nem, nem. Csak annak adok nevet, akit kedvelek – mondta.

Richter megvonta a vállát.

– Elég fura vagy.

– Sádinger Ádám – nyújtotta a kezét Sádi. – Mindenki csak Sádinak hív, de te is nyugodtan adhatsz nekem más nevet, ha gondolod.

Kezet fogtak hosszan, erősen.

– Hogy kell ezt kikapcsolni? – kérdezte aztán Sádi. Tett egy bizonytalankodó mozdulatot, Röfi pedig kivette a kezéből az iPadet, hibernálta, betette a hátizsákba.

– Neked milyen géped van? – kérdezte Sáditól.

A másik viszont csak rázta fejét.

– Ahonnan én jövök, ott egy ilyennel nem érnél el a boltból hazáig.

– Nyócker?

– Rosszabb. Illatos út, dzsumbuj. Ne tudd meg!

Sádi tekintete elkomorult, morgott is egyet, de aztán vett egy nagy levegőt, legyintett megint.

– Mindegy. Gyere, Röfi, menjünk, úgyis mindjárt kezdődik a hacacáré! Remélem, nyolcra befejezzük, különben elkések az edzésről.

Elindultak a többiek felé, át a füves sétányon, Sádi a magasabbra nőtt lóheréket rugdosta közben. Ahogy közelebb értek, látni lehetett a kikötői öböl hullámzó vizét, a móló mellett ringatózó jachtokat.

– Milyen edzésre jársz? – kérdezte Röfi.

– Aikidóra. Jó régóta.

Röfi felnézett Sádira, a szemében nagyon tiszta csodálkozás, tisztelet tükröződött.

– Akkor te O-szenszej követője vagy. Egy igazi keleti harcos. Biztos szereted a japán filozófiát!

Sádi erre újra nevetett.

– Túrót! Csak nem szeretem, ha megvernek. A telepen folyton elgyepáltak. Ott nincs kecmec, se filozófia. Elszedték a tízóraimat meg a zsebpénzt. Amikor nyolcéves lettem, apám elvitt a Kobaiashi dojóba, hogy neveljenek belém egy kis bátorságot. Szerinte nyápic gyerek voltam. Sőt, most is azt gondolja. Feljárok hetente háromszor ugrálni, levezeti a feszültséget. A dojó Budán van, Csillaghegyen. Órákat szoktam buszozni, de az edzéseket szeretem. – Sádi itt elgondolkodott. – Az a furcsa, hogy előtte mindig megtaláltak. Most meg, azóta, hogy megtanultam verekedni… valahogy nincs rá szükség. Nem mintha hiányozna.

Odaértek az épülethez. Kívülről nem volt a homlokzatra írva semmi, csak a meghívón is látott három kört festették a falra az első emelet magasságában. A bejárat előtti parkoló tele volt gyerekekkel, csoportokba verődve beszélgettek, hangoskodtak, szaladgáltak. Minden fiún ugyanolyan fehér ing, egyforma sötétszürke nadrág, a lányokon blúz és szoknya, azok is teljesen egyformák. Körbenéztek, de nem láttak senkit azok közül, akikkel egymás közelében fognak ülni. Röfi észrevette, hogy nyitva van az előtér ajtaja, mutatta, hogy nézzenek be.

Mielőtt beléptek, Röfi a fal tövéből felnézett az épületre, mosolygott.

– Én már most büszke vagyok, hogy ide járhatok – mondta.

De Sádi csak morgott.

– Nem tudom, nekem ez nem tetszik. Az egész nem tetszik.

– Ne hülyülj már! Ez a legprofibb suli a világon. A legleg, a number one, hasonló sincs hozzá. És ide járhatok! El se hiszem, hogy az ezerötszázból engem is kiválasztottak!

Sádi rázta a fejét.

– Nem kell így lihegni, mert… – Mondani akart még valamit, de hirtelen furcsa szag csapta meg az orrát. Körbeszimatolt, odalépett a falhoz, azt is megszagolta, aztán végighúzta az ujját a festésen.

– Te, ez a fal még nedves. Most festették, meg se száradt, érzem a párolgását. – Mutatta az ujját, amire rákenődött a festék.

– Hát, új – rántotta meg a vállát Röfi. – Eddig nem volt nálunk ilyen intézet. A Facebookon láttam, hogy a többiek csak RUDInak nevezik. – Röfi mosolygott.

Sádi megszaglászta az ujját is.

– Lopnak. Hidd el nekem, megérzem. Ezek valamit lopnak. Még a falnak is disznóságszaga van. Már a felvételinél tudtam, hogy ez valami zsivány ügy. Na, menjünk be!

Az előtérben is sokan álldogáltak, toporogtak, jó nagy helyiség volt, fehér márvánnyal kikövezve. Az egyik falon tudósok, politikusok arcképei lógtak, a másikon egy hatalmas infótábla, az épület szintjeinek alaprajzával. Beljebb nem lehetett menni, mert az aulába vezető sötétített üvegajtó zárva volt. Sádi és Röfi körbesétáltak, figyelték az arcokat, de egy ideig itt sem láttak senkit a meghívóról. Aztán az infótábla előtt mégiscsak megpillantottak valakit. Egy csontos, vékony fiú állt mellre font karokkal, a többieknek háttal, a tábla feliratait bogarászta. Amikor Sádiék mellé léptek, észrevette őket, és felderült az arca.

– Mi egy csoportban vagyunk! Sziasztok!

Nyújtotta a kezét, bemutatkoztak egymásnak: Sádi, Richter már Röfiként, János.

– Láttalak a tévében – bólintott János Sádi felé.

Röfinek leesett az álla.

– Te benne voltál a tévében?!

– Európa-bajnok karatés – mondta János, közben Sádi szemébe nézett. – A Sport 1-en beszélgettek vele két hete.

Röfi erre elröhögte magát, és most tényleg olyan volt, mint egy kismalac.

De Sádi leintette őket.

– Csak korosztályos. És kötelező volt az interjú, a szponzorok miatt. Rajtad kívül nem is látta más, éjszaka adták.

János felhúzta a szemöldökét. – Tele voltak veled az újságok. Nappal is. A legfiatalabb Európa-bajnok.

– Hagyjuk már! – mondta Sádi. Zavarban volt, inkább másra akarta terelni a szót. – Mit néztél a falon?

János megfordult.

– A táblát. Hogy mik vannak belül, milyen termek. Láttátok az intézet jelmondatát?

Felfelé mutatott. Az infótábla fölött vastag, fekete betűkkel ez állt:

A TUDÁS: HATALOM

A BAJTÁRSIASSÁG: ERŐ

A HŰSÉG: BECSÜLET

Mindhárman a feliratot nézték. Röfinek megint tátva maradt a szája, Sádi fintorgott, János gondterheltnek látszott, simogatta az állát.

– Nagyzolós baromság. Nálunk a graffitik is jobbak ennél, azok legalább szellemesek – mondta Sádi.

– A hűség a becsületem – suttogta Röfi komoly arccal, de a hangzavar miatt a mellette álló Sádi se értette, mit mond.

– Micsoda?

– A hűség a becsületem – ismételte Röfi.

János bólogatott. Röfi Sádihoz fordult.

– Apukámtól tudom, hogy ez volt a náci SS jelmondata. A hűség a becsületem. Az SS a német hadseregben működött, gyűlöletes dolgokat csináltak.

Erre Sádi fújt egy nagyot.

– Hát, most se szeretem jobban ezt a helyet, mint két perce – mondta.

– Biztos van más jelentése is – motyogta Röfi.

János ekkor témát váltott, meglökte Röfi vállát.

– És te mi vagy? Azt tudjuk, hogy Sádi bajnok. Én egy rakás szerencsétlenség vagyok, csak tévedésből vettek fel. De rajtad tényleg látszik, hogy valami okostojás lehetsz.

Röfi nyitotta a száját, ám Sádi megelőzte, közbeszólt.

– Biztos tolja a Redditet meg a dark webet!

Röfi nevetve bólogatott.

– A Redditet főleg. A dark webet inkább nem. Különben apukám szerint hamarabb olvastam a Google forráskódját, mint a Micimackót. Én már nem nagyon emlékszem. Ötéves voltam akkor.

2. fejezet
Űrsuli

Hat óra előtt néhány perccel kinyílt az aulába vezető üvegajtó. Ettől aztán mintha hirtelen feltekerték volna a hangerőt, a ricsajozás szinte robbant a visszhangos előtérben, a gyereksereg felbolydult, és elkezdtek beözönleni az aulába. Sádiék is mentek, sodródtak a többiekkel. A hangzavar miatt hangosabban kellett beszélniük, hogy értsék egymást, kiabáltak, amitől aztán még nagyobb lett a hangzavar. Az egy hónappal korábban tartott felvételiről beszélgettek. János hozta fel, hogy ő a Fazekas Gimiből jött, előtte meg az Európába járt általánosba, az egy osztrák–magyar iskola fent a hegyekben, válogatták a diákokat ott is rendesen, szóval nem ijed meg egy kis vizsgáztatástól. De amit a RUDI végigcsináltatott velük a nyáron, az biztos nem rendes dolog.

– Ilyen felvételi a világon nincs – mondta János. – Szerintem nem is törvényes. Ti hogy bírtátok?

– Ezt mondom én is – helyeselt Sádi. – Bűzlik! Értitek?! Bűzlik! Nem matekpéldákat kellett megoldani, vagy verset elemezni, hanem tekertem egy biciklit, amíg volt bennem szusz. Közben lógtak rólam a drótok. Meg hülye ábrákat vetítettek egy tök sötét szobában, és közben hangszórón parancsoltak, hogy milyen szavakat mondjak. Akkor is drótokra kötöttek. Ne mondja nekem senki, hogy ez normális!

– Volt azért matek is – válaszolta Röfi.

– Röfi, komolyan, ne akassz ki! Te meddig tekerted a bicajt?

– Elég sokáig – bólogatott Röfi. – Meg volt az az üvegkád, tele vízzel, és golyókat kellett benne rugdosni. Tényleg furcsa, de nem fájt egyik se. És olyan műszereik vannak, de olyanok… – tette hozzá emlékezve, elmerengve. – Szerintem inkább érdekes volt!

– Érdekes?! Ne legyél már gyépés, ha egyszer olyan okos vagy! Ezek belenyúltak a számba. Belenyomtak egy vattapamacsot, kitörölték a nyálamat, és beletették egy üvegfiolába. Tisztára, mint az őrült tudósok az amcsi filmekben. És mi volt az elbeszélgetésen is? Megkérdezték, hogyan szoktam mosni a hátamat fürdés közben. Meg kellett mutatni.

De Röfi csak ingatta a fejét.

– Tudományosan megvizsgáltak bennünket. Az ország ezerötszáz nagyon okos gyerekét. És kiválogatták a hatvan legnagyobb tehetséget. Nincs ebben semmi. Tudományos módszer.

János eddig nem szólt, az állát simogatta, figyelt. Most Röfihez fordult.

– A hátmosásból derül ki a tehetségünk? – kérdezte.

Röfi széttárta karjait.

– Nem tudom. Mi nem értünk hozzá. De délelőtt tényleg feladatlapok voltak, matek, magyar, még kémia is. És apukám szerint az űrhajósokat is így válogatják ki.

János bólogatott.

– Hát, akkor lehet, hogy űrhajósok leszünk. Azért reggel nyolctól este hatig felvételiztetni, az tényleg sok.

– És, persze, nem is itt volt, hanem az Árpád hídnál, abban az üveg irodaépületben – tette hozzá Sádi. – Rémisztő egy hely.

János elmagyarázta, hogy a felvételi itt nem is lehetett volna, mert egy hónapja ez az épület még nem létezett, csak egy félkész ház váza állt évek óta ezen a helyen. Azt mondják, korábban wellness-központot terveztek ide, de csődbe ment, aki építtette. Azért tudja, mert ők itt laknak a szomszédban, két épülettel arrébb, a lakóparkban. Most építették az egész iskolát nagy hirtelen, néhány napja még jöttek-mentek munkások.

– Akármit mondtok, ez itt szerintem a tuti – állította Röfi dacosan. – És még jó, hogy frankó! Amennyi tandíjat a szüleink fizetnek azért, hogy ide járhassunk, hát, azért különleges suli jár.

Sádi és János döbbenten egymásra néztek. De nem válaszolt egyikük sem.

Épp akkor jutottak be végre az aulába. Hatalmas, kivilágított tér volt, mindenhol ragyogó fehér márvánnyal borítva. Az aula felnyúlt egész a harmadik emeletig, a fehér lépcsőket faragott oszlopok tartották, valahonnan a boltozatról három koncentrikus, egymáshoz képest kicsit elforgatott körgyűrű lógott mélyen bele a légtérbe. De nem juthattak belülre azonnal. Az üvegajtóhoz közel még volt egy reptérihez hasonló kapu, mellette kicsi asztal, az asztal mögött csomagmegőrző szekrény, jó sok zárható rekesszel. Az asztal és a kapu körül négy-öt fiatal férfi és nő sürgött-forgott, mind egyenruhában voltak. Egy magas férfi egyes sorba rendezte a gyerekeket rögtön azután, hogy beléptek az üvegajtón, két lány egy-egy fekete műanyag dobozzal a mágneskapuhoz legközelebb lévőkhöz lépett, két férfi pedig felváltva magyarázott a két legelsőnek. Mindketten pontosan ugyanazt mondták minden gyereknek belépés előtt.

Röfi állt legelöl. Amikor a kapuhoz ért, odalépett hozzá az egyik férfi, és gépiesen hadarni kezdett, miközben már közeledett is az egyik nő a fekete műanyag dobozzal.

– Isten hozta kedves növendékünket a Rutherford Intézetben! A tanévnyitó az Auditorium Maximumban lesz, az első emeleten, bal lépcsősor, kövesse a kék nyilakat! Iskolánk területére szúró, vágó eszközöket és elektromos berendezéseket tilos bevinni. Kérem, minden tiltott személyes tárgyát tegye a dobozba, távozáskor visszakapja őket.

Röfi kelletlenül levette a hátizsákját, kibontotta, és belenyúlt, hogy kipakolja a kütyüjeit. De még az iPadet se vette elő, amikor rájött, hogy valójában mindent ki kellene raknia a zsákból. Sóhajtott egyet, aztán az egészet úgy, ahogy volt, beletette a dobozba.

– Óra, telefon? – kérdezte gyorsan a férfi. Nem volt türelmetlen, de nagyon gyorsan beszélt. Közben folyamatosan mosolygott. Nem jókedvűen, hanem furcsán, személytelenül.

– Hogy fogom így felírni a házit? – kérdezte Röfi bátortalanul.

Az egyenruhás mosolya nem mozdult, hadart tovább.

– A Rutherford Intézet ellátja mindennel, amire itt szüksége van. Kérem, minden elektromos eszközt, berendezést tegyen a dobozba.

Röfi kivette a zsebéből a telefonját, aztán benyúlt az inggallérja alá, és lecsatolta az ezüstnyakláncát, és ezeket is beletette a dobozba, a hátizsákra. Látszott a nyaklánc medálja: egy nagyon pici képernyő volt, amin piros számocskák futottak jobbról balra. A dobozt tartó lány kérdően nézett Röfire, amikor ezt meglátta.

– Nem bomba – mondta Röfi. – A pi számjegyeit mutatja. Számol, amíg le nem merül benne az elem. Apukámtól kaptam.

A lány bólintott.

– Mindent kipakolt? – kérdezte az egyenruhás. Közben Röfi mögött már Sádi is a zsebében kotorászott.

– Mindent – mondta Röfi.

– Akkor menjen át a kapun, majd álljon meg a piros vonalnál.

A kapu túloldalán másik egyenruhás férfi állt. Röfi tétován átlépett a kapun, mire az sípolni és piros fénnyel villogni kezdett, Röfi összerezzent, megijedt.

– Álljon a piros vonalra, emelje fel oldalra a karjait! – mondta az egyenruhás. Ez is mosolygott. A kapu elnémult.

Röfi megigazította a szemüvegét, engedelmeskedett, a férfi pedig egy botszerű érzékelőt húzott végig a teste előtt. A bot Röfi mellkasánál jelzett. Intett az egyenruhás, Röfi egy tollat vett elő az ingzsebéből. Az egyenruhás megnézte, nyomkodta, a toll vége egyszer csak világítani kezdett.

– Éjjelíró – mondta Röfi megadóan. – Elfelejtettem.

A férfi bólintott, a dobozhoz vitte a tollat.

– Menjen át a kapun – mondta közben.

Röfi visszatolatott, majd megint előre a piros vonalig, másodszor már nem jelzett a masina.

– Neve? – kérdezte az egyenruhás.

– Richter Barnabás.

A férfi egy tabletet vett a kezébe, nyomkodta kicsit.

– A hetes számú székre üljön az előadóban. A tudás hatalom. Jó munkát! Beléphet.

Röfi lépett is kettőt, aztán eszébe jutott valami, visszafordult.

– Hogyan kapom vissza a holmimat? – kérdezte.

De az egyenruhás már nem vele foglalkozott, meg se hallotta Röfit.

A fiú legyintett, és kicsit beljebb megvárta a társait.

Sádi és János legalább a sípolást megúszták, de amikor végre ők is átjutottak, és megálltak Röfi mellett, Sádi széttárta a karját, mondani akart valamit, de nem talált szavakat. Visszanézett a beléptetőre, amin most is egyesével jöttek be a többiek, megint nekikezdett egy mondatnak, megakadt, végül ennyit bökött ki.

– Nem hiszem el! Ez… ez biztos valami vicc. Egy oltári rossz vicc.

János nem osztozott a felháborodásában, csak ingatta a fejét.

– Én már láttam ilyet – mondta. – Tavalyelőtt voltunk Jeruzsálemben, nyaralni. Ott tök ugyanezt csinálták velünk. A reptéren is, a szállodában is. Biztonsági beléptetés. Iskolában tényleg furcsa, de különben létezik, használják.

Sádi csak morgott tovább, János folytatta.

– Engem sokkal jobban zavar az a tíz pofa, aki ott állt fenn, amikor bennünket épp kipakoltattak. – Az első emeleti galériára mutatott. – Ti nem láttátok őket?

Nem látták.

– Tíz ember sötétkék ruhában. Visszataszító fejek, apa irodájában szoktam látni néha ilyeneket. Sötét öltöny, zselés haj, lárvafej. Az efféléknek szokta apa az első mondat után azt mondani, hogy „No business!” Ha ők a tanári kar, akkor komolyan kezdhetünk aggódni – bólintott János.

Mindannyian a galéria felé néztek felszegett fejjel, de csak gyerekek fel-felbukkanó kobakját látták. Körülöttük is sokan rohangáltak, a márványpadló felerősítette a cipők csattogását, és akkor valami olyan történt, amire még ezen a különös helyen sem számított egyikük sem.

A felfelé bámuló, tébláboló Röfit egyszer csak fellökték. Egy szőke, felnyírt hajú, Sádinál is sokkal magasabb fiú ment el mellettük nagy sebbel-lobbal. A srác majdnem annyira széles volt, mint amilyen magas, egy igazi kétajtós szekrény, közben olyan elszánt arcot vágott, mintha épp üldözne valakit. Ment, mint egy tank, de Röfi nem látta, és elé lépett. A kétajtós szekrény szinte elgázolta, Röfi elhasalt, a szemüvege pattogott a fehér márványon, a gázoló azonban nem törődött vele. János odaugrott Röfihez segíteni, Sádi meg felkapta gyorsan a szemüveget a földről, közben a felnyírt hajú után kiáltott.

– Nem látsz a szemedtől, Magilla?

A fiú megtorpant. Visszafordult. Nézett Sádira a kék szemével. Nagyon mély torokhangon szólalt meg.

– Mi van?!

Közelebb lépett Sádihoz.

– Nekimentél a barátunknak, Magilla.

– Mi van?!

Még közelebb lépett Sádihoz. Hangosan vette a levegőt, a száját összehúzta.

– Mi van?! – bömbölte.

Még közelebb lépett. Kék szemeiben ott remegett az a felfoghatatlanul egyszerű, vadállati butaság, amit Sádi jól ismert a kilencedik kerületből, ahol az apjával laknak.

– A vizsga az agyhalott gorillákat nem szűrte ki, az van – mondta Sádi lemondóan.

Hozzá akart még tenni valamit, de arra már nem maradt ideje.

A kétajtós szekrény ököllel beleütött az arcába.

Sádi nem esett el, csak megtántorodott. Lépett egyet, a szeme lecsukódott, miközben az ütés hatása, a szédülés átszaladt a testén. És amikor egy másodperc múlva felpattant a szemhéja, már a dojóban tanult program irányította, az aikidó. A fejét lejjebb hajtotta, a szemöldöke alól nézett az ellenségre, nagyon koncentrálva, a térdei ruganyossá váltak, emelte a két karját lágyan, mégis feszesen, érezte az egyensúlyt, érezte a saját irtózatos erejét minden porcikájában, érezte, hogy a következő pillanatban: támad.

Ekkor azonban megszólalt egy hang. Egy csicsergő hang. Ott állt mellettük egy lány. Szeplős arcú, nagy mellű lány volt. Rövid, vörös haja összeragadt tüskékben meredt felfelé, a kötelező fehér blúz fölött a nyakában piros selyemsálat viselt. A kétajtós szekrényhez beszélt.

– De szép tau kereszted van, megmutatod? – A fiú szemébe nézett, a szájával mosolygott, de a szeme komoly maradt. Lassan nyúlt a fiú nyaklánca felé, közben folyamatosan beszélt, nem gyorsan, viszont megállás nélkül, mintha csordogálnának a szavak a szájából. – Ez biztos aranyból készült. Nekem is van, az ezüst, de nagyon szeretem. Mert azt jelenti, hogy szeretet. Csak most nem hoztam el, mert anyukám nem engedte. Azt mondta, nem való ide. Engem Lindának hívnak, és téged? – A lány keze már csak néhány centire volt a felnyírt hajú nyakától, nem hagyta abba a beszédet. – Megmondod, hol vetted? Biztos a WestEndben, ott láttam ilyeneket.

– Mi közöd hozzá? – ordította akkor a fiú mély torokhangon, elsodorva maga elől a lány kezét.

Nem történt semmi más, de abból a kétajtós szekrényből valahogy elfogyott a verekedni akarás, miközben a lány beszélt. Fújtatott még kettőt, aztán mérgesen megfordult, és ment, amerre előtte is akart, csak messzebbről intett vissza Sádinak: – Veled még számolunk!

Ott álltak négyen, egymás mellett. Sádinak dobolt a vér a fülében, János mellre font karokkal figyelt. Röfi nem látott, nem hallott, elvarázsolva, tátott szájjal bámulta a szeplős arcot. A lány Sádihoz lépett, az ujjával letörölt egy vércseppet a fiú szájáról.

– Nem tört el semmid? – kérdezte. Már egyáltalán nem csicsergett.

– Megmaradok – bólintott Sádi.

Röfi is közelebb ment, megigazgatta a szemüvegét.

– Te vagy Tarda Linda. A csoporttársunk – mondta.

– Ja-ja. De a gorillákon kívül mindenki más nyugodtan hívhat Zuzunak.

– Richter Barnabás – nyújtotta a kezét Röfi.

– Szervusz Barnabás! – válaszolta a lány iskolásan, túljátszott udvariassággal, aztán kezet fogtak.

Röfi szorongatta Zuzu kezét, elfelejtette elengedni. De Zuzu ettől sem jött zavarba.

– Nem tudod eldönteni, hogy a szemembe jobb nézni vagy rájuk, ugye? – kérdezte a melleire mutatva tekintetével.

Röfi szégyenlősen elrántotta a kezét, és elpirult.

– Te biztos beszélgetésben vagy zseni – mondta halkan. – Tuti biztos!

Zuzu elnevette magát.

– Beszélni mindenki tud. De tejbegrízevésben tényleg zseniális vagyok. Meg ugróiskolában. Hason alvásban pedig egyenesen világbajnok.

– Csak fodrászkodásban nem – szólt közbe Sádi cinkelve.

– Nem tetszik a hajam? – kérdezte Zuzu, tettetett sértődötten.

– Úgy nézel ki, mint egy ufó – mondta Sádi.

– No, akkor – fordult Zuzu Röfihez – úgy látszik, ufónak kinézésben is zseniális vagyok. – Rákacsintott Sádira, és összenevettek. Még János is mosolygott, bár ő csak fél füllel hallgatta az évődést. A beléptetőnél dolgozó egyenruhásokat figyelte. Amikor bejöttek, nem vette észre, mi lóg az övükre fűzve. Elektromos sokkoló volt náluk. Simogatta az állát, és agyalt.

– Hát te? – kérdezte tőle Zuzu.

– Mi van velem? – kérdezett vissza. Nem értette.

A lány megrántotta a vállát, János pedig bólogatni kezdett.

– Ja, igen, persze, én csak… azon gondolkodom – mondta János –, hogy… vajon kiengednének-e bennünket, ha most ki akarnánk menni? Szóval, ha akarnánk… elmehetnénk szabadon?

Az egyenruhásokat nézte. Őrök vigyáztak rájuk.

– Persze hogy el, miket beszélsz! – kiáltotta Röfi.

János hallgatott kicsit.

– Gondolod…? – kérdezte.

A termet ekkor búgó női hang töltötte be. Nem lehetett látni, hol vannak a hangszórók, de a hang erősen, tisztán szólt, mintha egyszerre mindenhonnan jönne.

Megkérjük növendékeinket, foglalják el helyüket az Auditorium Maximumban!

Megkérjük növendékeinket, foglalják el helyüket az Auditorium Maximumban!

– Jó lesz indulni – mondta János.

3. fejezet
Nem Batman

Kékes félhomály fogadta őket az Auditorium Maximumnak nevezett előadóteremben. Inkább színházhoz vagy cirkuszhoz hasonlított, mint iskolai előadóhoz. A terem alapja félkör alakú volt, a félköríves oldala felől székek álltak, hatos csoportokban, a székek háttámláján nagy, nyomtatott számok. Mire Sádiék beléptek, a diákok fele bent volt, a székeken forgolódtak. Talán a félhomály miatt, de itt nem kezdtek hangoskodni, csak halk duruzsolása hallatszott a tömegnek. A székekkel telerakott térrel szemben, a félkör egyenes oldalán magas színpad állt, egyelőre üresen. Mögötte a falon hatalmas vetítővászon, azon vastag, világítós vörös betűkkel vetített felirat: KÜLÖNLEGES TEHETSÉGEK ERNEST RUTHERFORD INTÉZETE. Kicsi, kék szpotlámpák sugároztak gyenge fényt a falakra, a félkör ívén. Kék nézőtér, vörös színpad. A gyerekek fehér inge és a fogaik furcsán világítottak ebben a kékségben. A színpad mellett felnőttek ültek sorba rakott székeken. Három sorban összesen tizenkét felnőtt, férfiak és nők vegyesen. Mindannyian egyforma, sötét ruhában voltak, a férfiak öltönyben, a nők egyenes szabású kosztümben. Ők nem beszélgettek egymással, nem forgolódtak, csak ültek egyenesen, csendben néztek maguk elé.

Röfi szeme nehezen szokott hozzá a félhomályhoz, hunyorogva forgatta a fejét, de Sádi rögtön, messziről kiszúrta, hogy az ő székeik a terem bal oldalán, elöl vannak. Röfi hetes száma volt az első, mellette Sádié a nyolcas, Zuzu volt a tizenegyes, János pedig a tizenkettes. Mivel jobbról léptek be az Auditorium Maximumba, át kellett vágniuk az egész termen. Közvetlenül a felnőttek előtt vonultak el. János és Sádi összenéztek, Sádi kérdőn felhúzta a szemöldökét. János gondterhelten bólintott.

– Tényleg van tau kereszted? – kérdezte Röfi menet közben Zuzut. Csendben beszélt, szinte suttogva, közelebb hajolva.

– Dehogy! – válaszolta Zuzu. – Bár lehet, hogy a kedvedért veszek egyet – tette hozzá, és meglökte Röfi vállát.

A székeik közül kettőn már ültek. A kilencesen egy bilifrizurás, nagyon vékony fiú hintázott előre-hátra. Görcsösen összehúzta magát, mint aki fázik, a fejét előretartotta, de a szemei mereven felfelé néztek, és billegett, megállás nélkül. Mellette egy sportos fiú ült lazán, keresztbe tett lábakkal. Amikor Sádiék odaértek, úgy túrt bele a hajába, mint ahogy a samponreklámokban szoktak. Úgy is nézett ki.

Az érkezők köszöntek, a fiúk kezet fogtak, bemutatkoztak a két újnak. Illetve, csak a reklámfiúnak tudtak, mert a másik, a bilifrizurás nemhogy a kezét nem nyújtotta, de rájuk se nézett. Csak billegett továbbra is előre-hátra, mintha nem vette volna észre, hogy hozzá beszélnek.

– Már itt volt, amikor jöttem. Nekem se köszönt. Tiszta zokni – mondta a reklámfiú, és a kezét elhúzta néhányszor az arca előtt, mutatva, hogy másik fiú szerinte fogyatékos. Hirtelen nagyon mély, morajló zene kezdett szólni, érezték a gyomrukban, olyan volt, mint a moziban a filmajánlók. Gyorsan leült mindenki a maga helyére. Még kintről is érkeztek diákok, akik a zene hallatára szintén sietősebbre fogták, a zene egyre hangosodott, és fél perc múlva már minden széken ültek. Valaki kívülről becsukta a terem ajtaját, a zene groove hangzása lelkes, hősies indulóba váltott át. Dobok peregtek, kürtök és harsonák szóltak. Aztán egyszerre csend lett. A kék lámpák még jobban elhalványultak. Rivaldafény gyúlt, a színpad közepére irányítva. Minden más sötét volt, csak középen egy kis kört világítottak meg. A körben fiatal férfi állt, senki se látta, hogyan került oda.

Sádi odahajolt Röfi füléhez.

– Se Himnusz, se Szózat? – kérdezte kajánul.

A színpadon álló férfi kék öltönyt viselt, mint a többi felnőtt. Szögletes arc, szögletes szemüveg, nagyon élénk, csillogó szempár, a bankárok néznek ki így a filmekben. Öltönye hajtókájára pici mikrofont csíptettek. Amikor megszólalt, zengő hangja ugyanúgy ugráltatta a gyerekek gyomrát, mint a groove a felvezető zenében. Lassan, tagolva beszélt. Mögötte pirosan világított az iskola neve.

– Szent-Györgyi Albert, a Nobel-díjas magyar tudós egyszer azt mondta: a zsenit az különbözteti meg az átlagembertől, hogy a zseni ugyanazt a világot nézi, mint mindenki más… de olyasmit lát meg benne, amit senki más. A zseni megérti a bonyolult mintázatokat. A zseni felismeri a rejtett összefüggéseket. Aki többet lát a világból a többieknél, az jobban megérti annak működését. Aki jobban megérti, könnyebben befolyásolja ezt a működést. Aki képes befolyásolni a környezetét, azt úgy hívják: vezető. A Különleges Tehetségek Ernest Rutherford Intézete a zsenikért van.

Itt a férfi elhallgatott, majd kis idő múlva színpadiasan széttárta a karját, és folytatta.

– Magukért. Egy hónappal ezelőtt nehéz vizsgán estek át. Ezerötszáz kiemelkedően jó képességű jelentkezőből kiválasztottuk azt a hatvanat, akik nemcsak okosak, de valamilyen speciális adottságuk messze az átlag fölé emeli őket. Maguk mind különleges tehetségek. De a tehetségük csak lehetőség. Még csiszolatlanok, éretlenek. A Rutherford Intézetben, vagy ahogy maguk hívják…

A férfi hátrafordult, kinyújtotta a jobb karját, megnyomott valamit a tenyerében. Egy animáció indult a falon, a piros felirat, ami eddig ott állt, szilánkokra esett szét, a szilánkok örvénylettek, kavarogtak egy ideig, majd egyetlen, hatalmas szóvá álltak újra össze: RUDI.

– …vagy ahogy maguk hívják, a RUDIban négy év alatt meg fogják tanulni a legfontosabbat. Hogy hogyan használják a különleges képességeiket. A RUDI kemény iskola. Sokan feladják majd maguk közül, elvéreznek, kiesnek, lemorzsolódnak. De akik kitartanak és teljesítenek, akik nálunk végeznek, azokból az ország, sőt talán a világ legnagyobb vezetői válnak: bankigazgatók, miniszterek, tudósok. Ezért vannak itt.

A férfi itt ismét egy kis szünetet tartott.

– Különböző gimnáziumokból érkeztek. Az első évben maradnak is saját iskoláikban, a RUDIban csak a délutánjaikat töltik. Mindennap négytől este nyolcig. Akik képesek teljesíteni követelményeinket, a második évtől az iskola teljes jogú diákjaivá válnak. Beköltöznek a negyedik emeleti kollégiumba, és egy bentlakásos iskola növendékeként fejlesztik magukat. Amikor elválunk egymástól négy év múlva… maguk felnőtt férfiak és nők lesznek. És készen állnak majd a legnagyobb feladatokra is. Akkorra megértik iskolánk hármas jelmondatát is. A TUDÁS: HATALOM. A BAJTÁRSIASSÁG: ERŐ. A HŰSÉG: BECSÜLET.

A teremben ülő felnőttek ekkor tapsviharban törtek ki, a gyerekek pedig kénytelenek voltak velük tapsolni. Előbb bátortalanul, aztán egyre erősebben, lelkesebben.

Amikor elült a taps, a hangszóróból a bemondónő hangja szólalt meg.

– Zinardo Vezetőt, iskolánk igazgatóhelyettesét hallották. A Különleges Tehetségek Rutherford Intézete igazgatója sajnos ma nem lehet velünk. Anne Hiita élő videoüzenetben köszönti növendékeinket.

A rivaldafény elhalványult, majd teljesen lekapcsolták. A RUDI felirat is eltűnt a falról, és a helyén ismerős, szürke keretes videoablak jelent meg. Elindult a videoközvetítés, a kép egy déltengeri teraszt mutatott, a háttérben pálmafák, messzebb homokos strand, a tenger hullámzó vize. A kép előterében ötven év körüli, ráncosodó, erősen sminkelt nő ült. Furcsa akcentussal beszélte a magyart.

– Tisztelt növendékeink! Drága barátaim! Legnagyobb sajnálatomra nem utazhattam Magyarországra ezen a napon, mert a maracaibói iskolánk építése rengeteg feladatot ad nekem. Szeretném kifejezni örömömet, hogy ennyire ígéretes diákcsoporttal kezdheti meg munkáját budapesti intézetünk! A tehetség felelősséget is jelent. Felelősséget maguknak, akik viselik a talentum terheit, és felelősséget vezetőiknek, akik…

Az igazgatónő beszélt tovább, Sádi újra Röfi füléhez hajolt.

– Na, szép! A diri az Antillákon hesszel, amíg mi itt rohadunk. Én is lennék inkább Skype-on – mondta nevetve.

– Nem – rázta a fejét Röfi.

– Mi nem?

– Maracaibo Venezuelában van, nem az Antillákon. És ez nem Skype – suttogta Röfi.

– Micsoda?!

– Nem Skype.

– Dehogynem. Oda van írva.

Röfi akkor Sádi arcába nézett, olyan képet vágva, mint amikor valaki nagyon nagy butaságot hall.

– Oda van írva. De ez nem Skype. Megismerem, hogy nem. Sőt, nem is videó. Ez egy renderelt CGI, egy animáció.

– Mi?! Szí-dzsí-áj? Magyarul beszélj már!

Röfi megigazította a szemüvegét.

– Rajzfilm. Nem valóság. Ez a nő a képen egy rajzolt figura. Csak olyan, mintha igazi lenne.

Sádi döbbenten nézett vissza a vászonra.

– Anyám…! Ez biztos?

– Egész biztos – mondta Röfi halkan. – Nem ma kezdtem. Látom az élsimításokat az arcán. Meg látom a ciklusokat a pálmafák mozgásán. Figyeld az ágakat hosszabban, és te is észreveszed, hol kezd ismétlődni.

Az a hamisított igazgatónő tovább beszélt a videón, de Sádi már csak a mögötte lévő fákat nézte. Pálmafák voltak, a tengerről fújó szél lebegtette az ágaikat. És tényleg látta egy idő után, hogy hol ugrik a kép, a fák ugyanazt a mozgást ismételték.

– De minek kell rajzolni a dirit? Hol van az igazi? – kérdezte aztán.

– Nem tudom – suttogta Röfi.

Sádi elgondolkodott kicsit.

– Hát, ha már úgyis rajz… legalább a Batman lenne, vagy valami!

Erre Röfiből kitört a hangos nevetés, ami miatt hirtelen mindenki őket kezdte bámulni.