Makai Máté

Az Atlantis
felemelkedése

— részlet —

KALLIGRAM
2022

A kötet megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta.

Copyright © Makai Máté, 2022
ISBN 978 963 468 323 0

Vegán szex

Este randizom, véletlenszerűen és talán felelőtlenül. Romantikus férfiélményt rendelek, ami még sokba fog kerülni nekem. Ray mellett kötök ki. Rákattintok HookUpon, és már rám is ír. Beállíthatnám úgy is a keresőt, hogy a tökéletes tulajdonságok jöjjenek ki, de én úgy vagyok vele, egy pici alkalmazkodás a fix kínálathoz nem árt. Így van a dologban valami emberi is.

Bemutatkozom neki, de a rendszer ismeri a háttérsztorimat: gyerek, néhai férj neve, iskolák és a munkahely, súly, mentális állapot. Szóval komplett bio. Úgy indít a pali, hogy emlékszik rám, még a férjem, James előttről. Szerinte találkoztunk egy gimis házibuliban, ahol állítólag az ölébe ültem, majd amikor elkérte a számomat én direkt rosszat adtam meg. Igazából ez nem is rossz, díjazom a törekvésüket, és belemegyek a csetelésbe.

A Soho Solnál találkozunk. Spagettizni, vörösborozni visz, elegáns helyre, klisé. Vajon miféle barterek mentén hozzák össze, hogy egy kufircba belefér egy teljes vacsora borral? Mert amúgy a VeganRomance+ csomag ezt tudja. És persze Ray is eszik majd. A spagetti belehullik egy kis tartályba emésztetlenül, aztán ki tudja, hova kerül.

Nem ügyetlen egyébként a kiszerelés, dicsér, udvarol, de végtelenül közhelyesen. A kezemet markolássza, és a gyerekkoromról kérdez. Naná, hisz azt írtam, ezt szeretem. És ez nekik egyfajta piackutatás is. Néha a frászt hozza rám, de azért mesélek még a gyerekkoromról, egy másik, egy nem igazi, kitalált gyerekkorról. Közben ragyogó, zöld műanyag szemével végtelen pillantásokat lövell rám. Pörög az algoritmus, és azt hiszem, ez a Love+ jelző nekem már talán a gejl latin szerető felé tendál.

Egy idő után próbálom laza kötetlenbe átvinni a dolgot, úgyhogy elkezdem piszkálni a tökéletes külsejével. Merthogy tényleg tökéletes, még ha nem is teljesen az esetem. Azt válaszolja, örül, ha elégedett vagyok vele. Köszöni a bizalmamat, és reméli elégedett leszek a későbbiekben is. Tipikus kereskedő duma. Mikor aztán megérkezik a spagetti és a bor, és még a pincér is megpróbálja fényesre nyalni a seggem, megjegyzem, hogy neki egy sima ír pub is bőven elég lett volna. Hadd legyen a sales-eseknek dolga. Mielőtt azonban lehúznám a bort, kimegyek a mosdóba, és beleszippantok párat a cannabetámba. Bevált recept, így szeretek alkalmi szexbe rohanni.

Kaja után haza taxizunk, hozzá, vagy a bánat tudja, hova. Lesmárol, nyelvezni akar, gyengéd és eredeti. Itt jön meg a csomag valódi tartalma. Kicsit azért játszani kezdek vele, és eltolom magamtól, mintha az egész helyzet igazi lenne, egy valódi első randi, valódi ismerkedéssel. Ray eljátssza, hogy megbántódik, majd azt, hogy nagyon akar, de még mielőtt énekelni kezdene nekem az utcán, felmegyünk és hagyom, hogy megdugjon.

Éjfél körül aztán hazavitetem magam taxival, hiába marasztal Ray egy feláras együtt alvásra. Van nekem egy Szofim otthon, a dadust sem szívathatom örökké.

Elköszönünk egymástól kultúremberek módjára, majd a taxiban le is adom Ray-re az értékelést. Az abszolút skálán 10-ből 7-es, de van egy fránya relatív skála is, amin maximumot adok, tekintve, hogy azt kaptam, amiért fizettem. Szó se róla.

A játszótéren vagyunk Szofival. A hintánál nyomul és valamilyen halandzsanyelven beszélgetnek egy kislánnyal. Egymagamban ülök, így úszva meg a háztartási történeteket.

Kipakoltam a lábaimat, mert meleg van még október végén is. De azért csak szolidan. Csakhogy így is megtalál egy gyerektámos, morálisan felsőbbrendű anyuka, a négyfős csapatával.

– Hol az apja? – kérdezi.

De most komolyan. Ennyire nem ordíthat rólam, hogy szingli vagyok.

Kérdő tekintetet vet rám a nő, válaszra várva. Nem szeretem elindítani a sajnálkozást, ezért hazudok.

– Elváltunk.

Nem mintha nem örülnék annak, hogy vannak, akik arra tették fel az életüket, hogy uniós techszektori támogatással vállalják a három-négy gyerek felnevelését, elnyerve ezzel a tökéletes nőnek járó önfeláldozók díját is, de úgy érzem, mások a preferenciáink.

És persze megvan a magam lelkifurdalása is. Szofi hat hónapja nem alszik. Annyira nem, hogy néha már alig bírom őt elviselni. Hogy Raniero doktor rendszeres látogatása ez ügyben segít-e, nem tudom. Eltökélten próbálja a férjem elvesztésére terelni az ügyet, még ha nem is gondolja, hogy ez volna az elfogadhatóbb sztori.

Szóródik a közönség a játszótéren, Szofi elvan, mint a befőtt, úgyhogy három lépéssel hátrébb húzódom a fák közé, védőtávolságba, ahonnan látom őt, és rágyújtok a kora délutáni cannabetámra. Utálom, jobban szeretem a szintetikus herbál helyett a klasszikus füvet, de itt végképp megszólnának. A vapor pedig nincs nálam.

Csak pár slukkot, hogy felkészülhessek az esti cirkuszra Szofival. Most épp nincs lelkifurdalásom, mert ezt – mondom magamnak – Szofiért is teszem. Papírom van Ranierótól, hogy csinálhatom.

Olvastam egy könyvben, hogy a tulajdon kislányom utálata nem az én hibám. És nem is az övé. Mert számoljuk csak össze a napi tortúrákat hetivé, a hetieket hónapokká, és a hat hónapnyi szenvedésből kijön az, hogy tényleg nem velem van a baj. Ennyi idő után jogosan merül fel, hogy utálod a gyerekedet. De a támogatott játszótéren a támogatott szülőasszonyok között ez tabu. Csak a pszichológusommal beszélhetek erről. Olykor azt érzem, borzasztó anya vagyok. De van mentségem: egyedül vagyok. Viszont a fene tudja, hogy ez valódi mentség-e.

Receptre írta fel a pszichológusom a csoportos jelenidő-terápiát, mert sejtése szerint ez használ majd nekem. A problémáim forrása a jelenből való kizökkenés, amit a konzisztens élet- és jövőképem megszakadásával magyaráz. Raniero könyvet írt az időről, mert úgy látja, minden baj az időhöz fűződő viszonyunkra vezethető vissza, sőt, mi magunk vagyunk az idő. Az irányzatot, amit képvisel, Temporális Pszichológiának nevezik, és azt hiszem, azért mentem hozzá, mert tetszett ez a megnevezés.

Az idő fogalmával kezdődik a kurzus is, ahol különböző jelenre fókuszáló gyakorlatokat végzünk, saját-testfigyeléstől, légzőgyakorlatokon, a hangok, majd a formák megfigyelésén át a mantrák mormolásáig. Ezeknek a technikáknak a célja kettős. Az egyik funkció szerint megtisztítja a figyelmi zónánkat a mindenféle betörekvő hatásoktól, a másik pedig érdekes módon éppen azt eredményezi, hogy a felszín felé nyomakodó ingereknek is teret adjon. Mert amúgy a testfigyelés meg a teremben lévő formák szuggerálása unalmas. Az agyunk egy bizonyos régiója tehát mindig éber marad.

Nekem túlzottan is. Minden egyes alkalommal szarabb kedvvel és szomorúbban jövök ki a Mentálhigiénés Intézet és Kezelő Szanatórium épületéből. Bár azt nem vitatom, hogy az idegeim a szomorúsággal együtt is kisimultabbak. A kezelőnő, aki vezényli a gyakorlatokat, erre mindig csak annyit mond: Mind a minor, mind a major mentális eltérések többsége spontán elmúlik. A kezelés legfontosabb kognitív tétele az állapot elfogadása, majd az elfogadásból fakadó szükségszerűen következő bagatellizálódás. Mindebből én annyit hallok: hogy a férjem elvesztéséből és a gyerekem utálatos viselkedéséből fakadó hétköznapi állapotom alapszintű rosszkedvnek számít. Húsz éve ezt még depressziónak hívták, ötszáz éve pedig melankóliának. Azt olvastam a neten, hogy a görögök híg fröccsöt ajánlottak rá. Én inkább cannabétát szívok, és szexre költöm a pénzem.

A férjem halála után eladtam a közös tengerparti házunkat, és újból a belvárosba költöztünk Szofival. Egy drága, liftes, portás házba. Szofi azóta nem alszik rendesen. Nekem viszont ingerekre volt szükségem, odakint Montaukban pedig csak a korábban elképzelt és befuccsolt jövőnkön gondolkodtam volna. Egyszóval lett egy kisebb, de jól felszerelt és frekventált lakásom. Újból találkozhatok a régi barátaimmal, például Normával.

Normával épp egy MoonDiet-ben ülünk és próbál rábeszélni egy újhullámos főzőtanfolyamra.

– Megtanulhatnál egy csomó alternatív receptet. Folyamatos az igény a húsfehérjepótló étrendek és receptek kidolgozására. Jót tenne neked.

– Mindenki úgy tudja, mi a jó nekem! – förmedek rá.

Vigyorog, közben szürcsöl egyet.

– De te is jó vagy ám. Az egyetem alatt még húspogácsákat sütöttél.

– Bolond voltam és a fiatal.

– Évekig éltél utána Dél-Amerikában, csak azért, hogy húst ehess.

Anno tényleg egy Buenos Aires-i steakházban lapítgatta a hamburgerhúsokat, erre most reformer lett. De Norma nem jön zavarba. Bölcs arckifejezéssel néz le rám, mint aki már túl van mindenen.

– Mindenkinél bekattan valami előbb-utóbb – mondja.

Azért elgondolkodom az ötletén. Az élelmiszeriparba mindig is volt és lesz is valami. És folyamatos a felvétel. Én pedig elvileg kreatív ember vagyok. Gimiben minden teszten ez jött ki.

– Ha már kajaipar. Akkor én inkább a Hold sötét oldalán bérelnék kávéföldet, terményrészesedéssel.

Normának felcsillan a szeme. Persze, hisz hülye.

– Az nagyon progresszív lenne!

Bólogatok, de nem teszem közkinccsé az információt, miszerint már közel sincs annyi pénzem, hogy befektethetném.

– És talán még egy jövőidő-összefüggést is biztosítana.

– Hogy micsodát? – kérdezi.

Észreveszem, hogy elbambultam.

– Bocsi, csak a házi feladaton törtem a fejem.

– Még mindig a poszt-mindfulness tanfolyam?

Bólogatok, de büszkén, mint aki tesz magáért valamit.

– Inkább le kéne kötnöd magad. Nem elemezgetni.

– Ez nem elemzés, hanem szemlélődés.

Norma legyint egyet, aminek örülök. Tényleg nincs értelme fejtegetni az ott használatos technikákat. Az éppen szembemenne a lényeggel.

– Gyere inkább, nézzünk neked befektetési opciókat – mondja, és megpörgeti a DiWatchon a kínálatot.

Miután elköszönök Normától, a kávézótól nem messze egy sikátorba lépek, és tovább szívom a tárcás cigimet, mert a béta mellett sodorni szoktam. A falnak támaszkodom, jókora bénázást hajtok végre, mire a táskámból előügyeskedem a dolgot. Lóg rajtam, esik le rólam minden.

Fél szemmel látom közben, hogy egy hajléktalan pasas, sunyin stíröl. Onnan tudom, hogy az utcán lakik, hogy nincsen cipője. A cipőboltokba nem mehetnek be próbálni, és a cipők drágák.

Hogy oldjam a kialakult, kínos helyzetet, tüzet kérek tőle.

Megkínál, megköszönöm. Közben a torkomban dobog a szívem. Vajon szexinek tart, és ezért bámul?

Aztán egyik pillanatról a másikra elém tolja a terminálját. Ráirányítom a DiWatchot és zavaromban túlságosan nagy összeget utalok át neki. Nem győz hálálkodni a fickó, de én már mennék, elvégre ez egy sikátor. Szippantok még egy gyorsat, aztán lelépek.

Egy egész tömbön át loholok, majd befordulok jobbra, és a következő sarkon rám is jön a sírás. Minek teszem ki magam ilyen szerzeteknek? De egyáltalán mitől borultam ki?

Este párhuzamosan mozizunk Szofival. Butácska mesét néz a Netflixen, én pedig a hordozható DiPlay-ről egy másikat. Béna, nyomasztó dramedy három nőről, akik a gyereknevelés mellett próbálnak karriert építeni. Norma ajánlotta. Szerinte egyszerre lehangoló és vicces, szerintem simán csak lehangoló. A karrierista csajok kínlódásáról a saját karrierem jut eszembe.

Miután visszaköltöztem a városba csatlakoztam egy huszonévesekből álló belső építész irodához, részmunkaidőben, ami hoz valamennyi pénzt, és idővel akár főállásúvá is válhatnék. De én vagyok köztük az öreg picsa a magam harmincnégy évével, ezért folyton kívülállónak érzem magam. Bár lehet, hogy csak el kéne mennem a céges piálásokra.

Mikor Szofi filmjének vége, zuhanyozunk, de amint meglátja a pillangó mintás pizsamáját, elrohan a lakás túlsó végébe. Kieszelek egy trükköt, megpróbálkozom egy másik ruhával. Utcai póló, melegítőnadrág, zokni. Meg is nyugszik, könnyen feladom rá, majd visszasétálunk a szobájába. Ahogy belépünk az ajtón, kijelenti, hogy nem fog aludni.

Nézem a kis karikás szemeit, és küzdök az utálattal, és azzal, hogy valójában ő a mindenem.

– Szofikám, mi a baj? Az apu hiányzik?

Váratlan, szembesítő kérdés. Ha nekem tennék fel, sírnék. Szofi csak néz maga elé. Azonnal megsajnálom.

– Szeretnéd, ha veled aludnék? – Némán bólogat, és szorongatja a nyuszitakaróját. Befekszem mellé, és maradok is, amíg elalszik. Végtelen melegséget érzek. Furdal is a lelkiismeret. Az előbb direkt meg akartam bántani.

Mikor megmozdulok úgy fél óra után, felébred.

A kezébe nyomom a DiPlay-t, és kimegyek az erkélyre szívni.

– A kurva anyád James! – dünnyögök magamban. Pillanatnyi dühkitörés, egy általános, mindenre kiterjedő hibáztatás. Pár percnyi nyugalom.

Jó tíz percig maradok kint, és kiürítem a cannabétát. Egy kevéskét ebből talán belesüthetnék Szofi piskótájába. Ezt persze lehet, hogy nem mondom majd el a terapeutámnak.

Bent Szofi már mélyen alszik, a kijelző mellette az ágyon. Úgy tűnik, ezúttal nyertem.

Zuhanyozni megyek, hogy kihasználhassam a béta-tripet. Magam felé fordítom a vízsugarat, és felidézem Ray kisportolt, műanyag testét. Jobb, formásabb, izmosabb, mint valaha Jamesé volt. De tudva Ray-ről azt, hogy nem igazi, valahogy elveszi az élét. Jamesre terelődnek a gondolataim, majd lefekvéskor dühödten csapkodom a párnámat, amiért képtelen vagyok nem rá gondolni. Halványodik már, de nem eléggé. Talán Norma mondta azt, hogy akkor leszek túl rajta, ha már nem tudok csak úgy fejben rágerjedni.

Álomba sírom magam. Az éjszaka közepén átmegyek Szofihoz, és az ágy melletti fotelben alszom tovább.

Vezekelek apu említése miatt. Pedig direkt hoztam fel. Mert gonosz anya vagyok.

A pszichológusom, Raniero kedves és előzékeny a heti találkozónkon, mint mindig. Teával és teasüteménnyel kínál, érdeklődik, hogy vagyok, majd közli velem, hogy elkezdhetjük tervezni a beszélgetésünk lezárását.

Mi van?

Azt mondja, nagyon sokat léptem előre az elmúlt időszakban, és öröm velem dolgozni, látja a progressziót, és úgy gondolja, most már meg fogok tudni birkózni a nehézségekkel.

Mindez nagyon szuper, én azért még gyakran érzem magam úgy rendesen szarul.

Szerinte nem ez a lényeg, mert nem azért járok oda, hogy megszüntessük a felmerülő gondjaimat, hanem hogy megtanuljak együtt élni velük. És ha megtanultam, majd maguktól elmúlnak.

Leforrázva ülök a kurva kényelmes fotelban.

És akkor ezután válaszoljon a kérdésre, nagy lány: Hogy teltek az elmúlt napjai?

Elmondom, hogy teltek. Ugyanúgy. Közös megegyezéssel füvezhetek, és akkor nem kell gyógyszert szednem. Úgyhogy füvezek, legális és illegális formában is: tehát szívom a gusztustalan cannabétát és a dílerfiúmtól szerzett klasszikus marihuánát is, közben pedig napi szinten bunyózom a gyerekkel. Kancás vagyok, emiatt furdal a lelkiismeret, a poszt-mindful terápia pedig sokszor kelti bennem azt a benyomást, hogy szart se ér.

Raniero hümmög, jegyzetel. Kérdezi, hogy szokásommá vált-e a béta vagy a fű, én pedig elmondom neki, hogy dugiban tolom a játszótéren. Válaszként megint jegyzetelni kezd.

Ekkor elveszítem a tartásomat. Leginkább a hideg profizmusától.

– Akkor most kidob?

– Nem erről van szó. A beszélgetés lezárás külön téma, fel kell vetnünk. Még azért jöhet 2–3 alkalommal.

– Talán nem tud már nekem segíteni?

Sóhajt. Nem szeretem, ha sóhajt, nem tudom, mit jelent.

– Ez is egy folyamat lesz, és nem máról holnapra történik. Épp az imént dicsértem meg. Jól lehetett magával dolgozni. Nem is tudja, hogy ez mennyire fontos.

– Miért?

– Sajnos van, akivel nem lehet.

Felfogom, amit mond. És jól esik, de akkor is…

– Rendben van – mondom. Majd az ötven perces beszélgetés negyvennyolcadik percében elsírom magam. Raniero pedig arra kér, hogy most már ne kezdjek új témába.

Megköszönök mindent, fizetek, és elmegyek. Házi feladatként még megkapom, hogy gondoljam végig, hová jutottam a terápia alatt.

Hazafelé egy ősrégi Amason-lemezt hallgatok, amitől kitisztul a lelkem. Sebezhető vagyok, meztelen, nem pedig tiszta és nyugodt, amilyen ilyenkor lenni szoktam.

Ami azt illeti hálás lehetek a pasasnak, mert ő volt az egyetlen, akinek elhittem, hogy teljesen normális úgy éreznem a kislányommal kapcsolatban, ahogy. Utálat és szeretet ide-oda taszigáló örvényét, amit Szofi alvásképtelensége idéz elő.

Leülök egy padra és miután kicsit jobban vagyok, belépek a HookUpra. Megnézem, hogy mik az SOS lehetőségek. Ray esélytelen, de hamar találok egy ráérős, egyetemista élményt nyújtó, lépcsőházi gyorscsomagot. Olcsó, és van is egy kapcsolódó ház a közelben. HookUp Cool+ a neve. A leírás szerint meg sem közelíti a párkapcsolati színvonalat, persze pont körítés nélkül lesz ez olcsóbb. Semmi spagetti, meg borozgatás. Tökéletes.

Bepötyögöm a GPS-be a ház adatait, és szinte lefutom a tíz percnyi távolságot.

A robotfiú neve Tom, a lépcsőház előtt vár, majd szépen feltessékel a másodikra és behúz egy félredugott zugba. Látom, hogy az elsőn és a földszinten is dugnak. Kiakadok. Dehát ezt akartam. Ez most egy rendes, vállalati kupi.

– Van piád? – kérdezem Tomot, majd azzal a lendülettel el is röhögöm magam. – Hülye kérdés, bocs.

Tom idiótán vigyorog, majd a falnak tolva meghág. Az orgazmusom pillanatában rám tör a sírás.

Negyed óra múlva pedig már a kis vodkás üvegemet szorongatom a park szélén. Futok haza Szofihoz, a sminkem szanaszét. Menet közben azon töröm a fejem, miként lehetséges, hogy minden csomagot + jellel kínálnak. Talán ilyen magasak az igényeim?

Otthon kifizetem és elküldöm a dadust. Kedves csaj, és el tudja altatni Szofit, ezért imádom. Boldog vagyok, hogy van egy kis időm megint. Azonnal sodrok magamnak cigit. Original helyett most cannabetát őrlök bele. Mert ez erősebb, kivédhetetlenebb, fix hatóanyaggal.

A korlátra dobom a lábam, és az elmúlt órákon merengek pro és kontra. Nem figyelek, ezért közben szép csendben nagyon sokat szívok. Gyorsan be is üt az anyag.

Basszameg.

Elfelejtem, hogy megittam előtte két deci vodkát. Tojok rá, jöjjön, aminek jönnie kell.

Alig tíz percen belül már zsibbad a kezem, a szívem kalapál. Járkálok, próbálom kilélegezni magamból a pánikot. Az ájulástól rettegve végül földön kúszva jutok be a fürdőbe. Kihányom a sokkot, és jobban leszek. Parahányás. Így hívtuk egyetem alatt az ilyet.

Visszamegyek az erkélyre, nehogy felkeltsem Szofit, de azonnal rám tör egy belső, nyomorult hidegrázás. Az ilyen hiábavaló estéken fagyos, az átlagosnál is nehezebb a világ. Veszek egy forró fürdőt, sok-sok vizet iszom, megszagolom a lányom haját, majd netflixezek, de belealszom.

A DiWatchon felvillanó üzenetre riadok fel. Megérkezett az aktuális HookUp-számlám, és vele együtt egy banki jelentés, ami azt állítja, hogy lenulláztam magam. Pontosabban enyhe mínuszban vagyok, de még a hitelhatáron belül.

Ez azt jelenti, hogy minden pénzemet, ami a montauki házból maradt elköltöttem.

Letépem a kezemről a készüléket, majd kimerült lélekkel zuhanok az ágyba. Még ebben a pillanatban meg is világosodom: az a rohadék Raniero tuti emiatt akarja lezárni a terápiát. Látja a kreditképtelenségem.

– A szemétláda!

Sebaj, a poszt-mindful tanfolyam receptre van, ingyen. Mert államilag támogatott hülye vagyok.

Anyámmal és a barátnőjével Hajdinával beszélgetünk egy csirkefalatozóban. Mikor elszalad anyám újratölteni a kólát, Hajdina letámad. Igazi, sunyi nő.

– Le vagy törve kicsit – mondja.

– Anyagi gondok.

Elkerekednek a szemei.

– Anyagi?

– Hát, tudod – és itt habozok. Hajdina olyan, mintha az anyám lenne, mínusz a kínos kellemetlenség, ami akkor lép fel közöttünk, ha pajzán dolgok jönnek szóba.

– Kicsit elszaladt a büdzsé. Elköltöttem egy… szolgáltatásra.

– Anyádék biztosan adnak kölcsön.

– Isten őrizz. El kellene magyaráznom, hogy miért.

Hajdina csóválja fejét, próbál biztató lenni.

– De hát szeret téged.

– Hajdina, én ennyi idősen már nem akarok kioktatást. Meg hát, tényleg kínos.

A pulthoz pillantok, anyám sorban áll, de már csak egy ember van előtte. Még van időm beavatni Hajdinát. Közelebb hajolok hozzá.

– HookUp – súgom neki oda.

Nem érti, úgyhogy még egyszer megteszem. De már annyira hangosan suttogok, hogy csak az nem érti, akinek Earset van a fülében.

– Áá. Értem. Én is csináltam. Nem annyira rossz ötlet, ha bírod. De azért gondold át. Vannak mellékhatásai.

Megijedek egy másodpercre, de a reakciómat elhalasztom, mert visszaér anyám az extra adag kóla light-tal.

Anyám gyanakvó, kissé maradi nő, nagyon jó szimattal. Megpróbálom előre lekötni.

– Tegnap megdicsért a terapeutám. Azt mondta, már erős vagyok – fordulok felé.

– Brávó! Remélem, érzed is ennek a súlyát.

– Igyekszem. De inkább kérdezz a pasikról. Kérdezd meg, van-e?

– Miért, van?

Nem válaszolok, nevetünk rajta.

Hajdina látja az idegességemet. Szerencsére kisegít.

– Örül az anyád, csak azért szigorú veled, mert jót akar. Elvégre nem a barátnőd.

Anyám magyaráz valamit az elavult pszichoterápiákról, de közben én már máson töprengek.

Még elég jó alakom van, a korom alapján nem is meglepő. A bőröm oké, élvezem is a dolgot. Miért ne regisztrálhatnék bio kínálatba?

– Mi a véleményetek a bio-trade szabályról? – ugatok közbe.

Hajdina szeme elkerekedik.

– Miről? – kérdezi anyám.

– A tudományos alapokon megállapított jogszabályról, miszerint férfiak nem lehetnek legálisan prostituáltak, mert jobban kívánják a szexet.

– Baromság – vágja rá anyám nevetve.

– Szerintem is – egészíti ki Hajdina. – De amúgy az egész HookUp-rendszer borzasztó. Nem mindenkinek való. Az sem mindegy, mikor csinálja az ember.

– De azért abban megegyezhetünk, hogy marhára kirekesztő, és valahol megszégyenítő is – teszi hozzá anyám, miközben furcsa pillantásokkal bombázza Hajdina.

Anya nem tudja, hogy egy perce már én is tudom Hajdináról, amit eddig csak ő tudott.

– Ismerek egy csoportot, ahol foglalkoznak olyanokkal, akik bekattantak ettől a munkától. Egy merkabah meditációs csoport.

Villan a DiWatchomon egy üzenet. Hajdina elküldte a webcímüket.

Jót akar nekem, pedig még csak ötletelek.

– Jól lehet ezzel keresni egyáltalán? – kérdezem.

– Ha jól tudom, a bio mindig is többet ért, mint a szintetikus, vagy mi.

– Vegán – vágjuk rá egyszerre Hajdinával. Aztán lesütött szemmel még hozzáteszi: – De elég jól fizethet, igen.

Nem piszkálhatom tovább a témát, mert anyám a végén politikát csinál ebből is, mint a legtöbb dologból. Megiszom a kólát, és egy találkozóra hivatkozva lelépek. Hajdinának egy néma köszönömöt mormolok, az órámra koppintva, és abban reménykedem, hogy ez elég lesz.

Mivel nincs jobb dolgom aznap délután, és a dadus munkaidejéből még hátravan pár óra, elmegyek erre a meditációs izére, amit Hajdina ajánlott.

Stílusosan lepukkant lakásban találom magam a belváros egykori művésznegyedében, ahol egy hippi lány a recepciónak nevezett, foszlott bőrkanapén ülve élő prospektusként magyarázza el nekem, hogy ha képes vagyok visszatartani az orgazmusomat, az aurám megtelhet energiával, és elnyerhetem az örök életet. Emellett, ha rendszeresen végzem a meditációs tananyagot, a testemet körülvevő fénytestek megtisztulnak, pörögni kezdenek, én pedig megváltozom. Persze azért óva int az esetleges dimenzióváltástól, mint a merkabah-meditátorok titkos függőségétől.

– Szóval az egész egy jól kidolgozott légzőgyakorlat? – kérdezem a lánytól, aki erre megtorpan jól begyakorolt mondandójában.

– Hát, tulajdonképpen, igen.

– Akkor köszönöm – mondom, és már ott sem vagyok.

Már hazafelé sétálok, amikor Ray hív. A neve mellett ott a cuki csillag, ami azt jelenti: Igazolt Fizetett Hirdetés. Csak emlékeztetne rá, hogy milyen jó is volt a múltkori éjszaka, és hogy szívesen megismételné. Scam.

Rossz passzban vagyok, és ennél még az is jobbnak tűnik, hogy a vegán zónából kilépve bevessem magam a hús piacon. Pénzem is lesz, így elhatározom magam, amint hazaérek, elkészítem a profilomat.

Az MBCT szobában ülök, egy alabástrom színű számítógépfal előtt. Egyetlen gomb, led vagy bármilyen input-output egység sem látszik a falon.

Halk, puha hangon megszólal a rendszer.

Helyezkedjen el kényelmesen. Hunyja le a szemét.

Itt a gép vár, számol, rendkívül udvarias, majd folytatja.

Érezze a környezetét, a testét. Érezze, ahogy érintkezik a tárgyakkal. A talpát, ahogy a talajon nyugszik, a combját, a fenekét a széken, majd feljebb és tovább a hátát, egészen a merev nyaki izmokig.

Végigvezetem a figyelmemet a testemen. Mikor először csináltam ezt, türelmetlen és ideges lettem. Mióta beláttam, hogy működik, már nem vagyok annyira az.

Egy percem van erre, végrehajtom, majd tovább lépünk.

Most figyelje meg a légzését.

Figyelem.

Képzelje el, hogy egy buborék bebújik az orrán, majd a légcsövét követve szétterül, és felszívódik a tüdejében.

Rögtön ezután, kilégzéskor, képzelje el, ahogy egy másik buborék a testéből a tüdején és a légcsövén keresztül összegyűlik, majd távozik az orrán, ott, ahol bejött.

Elképzelem. Beszívom, kilélegzem.

Ezt elvégzem még többször. Két-három percen át, ami nagy szó. Eleinte ebből fél percet enged a rendszer, mert képtelenség tovább bírni anélkül, hogy az ember el ne kezdje befolyásolni a légzését. Vagy hogy be ne golyózzon tőle, ha hajlamos rá. El is hangzik az erre vonatkozó litánia.

A cél nem a légzésünk direkt befolyásolása vagy lassítása, pusztán annak megfigyelése. A légzés megfigyelése a feladat helyes és tartós végrehajtásakor automatikusan a légzés lassulását, így a lehetséges kívánt hatást eredményezi majd.

Paradoxon. Ahogy a melankólia leküzdése is.

A gép egy ponton felteszi a kérdést, mely érzés az, ami a leginkább nyomaszt. Ez az érzés aztán a légzőgyakorlat legvégén, mint egy elfojtott, de megkerülhetetlen jelenés automatikusan előtérbe nyomakszik.

Azt mondom: a melankólia.

A melankólia litániája a légzéséhez hasonló: A melankólia egy érzés, egy gondolat. Képzelje el, hogy minden érzés egy felhő, és minden gondolat a pára a felhőben szétszóródva. Képzelje el, ahogy a szél, ez a természetes, befolyásolhatatlan erő elfújja az érzéseket és gondolatokat. Az érzések és gondolatok pedig jönnek és mennek. Mennek és jönnek. Ezek nem mi vagyunk: mi magunk pusztán a figyelők vagyunk. A figyelem valóságot teremt. A következtetés: a gondolkodási zavarból nem tudjuk „kigondolkodni magunkat”. A gondolkodás engedése, előtérbe kerülése majd megszűnése a cél. A természetes előtérbe kerülés eredményezi a gondolat tisztulását, megszűnését.

James. Melankólia. A montauki ház. Egy meg nem született kisfiú. Az, ahogy látom magam negyven, ötven, hatvan évesen. Annak szomorú tapasztalata, hogy hiába képzelem el magam, minden perccel beljebb lépek a változásba. Az elmém képtelen lehorgonyozni. A szexualitásom az egyetlen. Hagynom kell.

Nem érzek persze semmit. Mire eltelik vagy húsz perc, megszűnik a végtagjaim nehézkedése. A testem ilyenkor gyakran egy picit felemelkedik, elszakad a talajtól, majd oldalra dől.

Kissé felemelkedve és megdőlve függök a levegőben.

Most, hogy a gyakorlat végére értünk, megkezdjük a tudatos légzőgyakorlatot.

Öt másodpercen át be.

Három másodpercen át bent tartva.

Majd amilyen lassan csak lehet, de minimum tíz másodpercen át kifújjuk.

Ismételni négyszer.

Mire a harmadik körhöz érek, a testem megtelik figyelemmel és jelenléttel. Az ötödiknél már megmozdítom a csuklómat.

Mikor kinyitom a szememet, a látásom éles. A figyelmem tiszta. Az elmém csendes. Már nem vagyok ideges a gyakorlattól. Felállok és a felvillanó ledlámpához tartom a DiWatchomat. Levonja az összeget, ami jelen esetben nulla, mert receptem van rá. Hála az automatizált rendszerek olcsó üzemeltetésének, sok minden működőképes így.

Mivel használatba vettem a számlámat, emlékeztetőt kapok a fogyóban lévő kreditkeretről. Aztán egy reklámot a Szükségszolgáltatások Kredithiteléről.

Kilépek az MCBT szobából, majd ki az utcára. Aznap már nyugodt vagyok, cserébe szüntelenül James jár a fejemben.

A padon ülök a játszótéren, Szofi édesen játszik a homokban. Épp a HookUp-eladói fiókomat töltöm fel, bio kategóriában. Előnyös képeket csatolok magamról, majd beállítok egy a rendszer által ajánlott tarifát.

A sors kezeként Hajdina hív telefonon, és arról kérdez, milyen volt meditációs csapat.

– Azt mondták, soha többé ne maszturbáljak – mondom.

– Jaj, drágám – nyaffant egyet Hajdina, majd belekezd az előadásba arról, hogy a HookUp így meg úgy, de hogy persze mennyire jó volt neki az az időszak.

Nézem közben a kislányomat, és gyönyörködöm a kora őszi metropolisz fényeiben. Minimális szmog, pára és a naplemente. Hajdina beszélt tovább.

Ray-től közben újabb reklámtartalom érkezik, ezúttal üzenet formájában. Megnézem. Egy félmeztelen, stilizált fotó a pasas felsőtestéről, amit azért kaphattam, mert aktivitást mutattam az alkalmazásban.

Hajdinát leteszem, mert közben megérkezik a dadus Szofiért. Ranieróhoz megyek, talán az utolsó előtti vagy az azelőtti alkalomra.

A doki az ülésen megkérdezi, jutottam-e valamire a terápiánkkal kapcsolatban. Én pedig őszinte vagyok, és elmondom, hogy mivel nem fogok tudni hozzá járni, erősen elkezdtem inkább az MCBT programra koncentrálni. Nyilván tudja, hogy ingyenes, és gondoltam jelzem, hogy értek a szóból.

A házi feladatot illetően előadok valami blablát arról, hogy határozottabbnak érzem magam, amiben azért van igazság. És hogy rájöttem, a nehézségeim a szexualitásomhoz való viszonyomban realizálódnak.

Raniero erre elismerően bólogat. Megdicsér, azt mondja, a terápia fontos lépése, hogy közel egyértelmű állításokat tudjunk közölni saját magunkról.

– Akkor is, ha ezek az állítások teljesen spontán jönnek? – kérdezem.

– Akkor is – mondja.

Ezután panaszkodom még neki picit a magányról, és hogy mennyire nehéz talpra állnom a sok-sok HookUp-találkozó után, de azt nem mondom el neki, hogy úgy döntöttem, magamat is áruba bocsátom.

Kíváncsi leszek, hogyan reagál majd, ha kap a fiókomtól egy újabb kreditértesítőt. Elcseszte, mert onnan már nincs visszaút.

Este haza küldöm a dadust, és befekszem Szofi mellé az ágyba. Várom, hogy elaludjon a DiPlay-jel a kezében. Közben elszívom az esti biobétámat. A pipa oldalán a digitális reklám: Maximális Hatóanyag. Garantált Élmény. Szofi nem kérdezi meg mi az, nem is érdekli.

Mikor a végére érek, pittyen a készülék, megjön az első megrendelés. Valaki le akar feküdni velem. Egy TonyBoi nevű felhasználótól érkezik a kérés. Azt írja, éppen rám várt, tökéletes lennék a számára stb. Mikor tudnánk találkozni? Kép persze nincs. A szolgáltatás szerint én nem válogathatok. Maximum a helyszínen, ami mindenkinek kínos. Kapok egy szar értékelést, plusz rámegy az időm is.

Ajánlom neki a másnap estét. A találkozó helyszínéül az egykori egyetemi kampuszom bárját jelöli meg. Lesz ott egy jó kis retro tripedelic koncert, megismerkedhetünk, és rákészülhetünk az estére. Jól ismerem a helyet, ezért örülök. Bár szívem szerint hamar a lényegre térnék, de a vásárlónak mindig igaza van. A hely mondjuk furcsa választás. Biztos egy pénzes pasi egyetemista fiacskája.

Mikor Szofi elalszik, kimegyek a teraszra, hogy elszívjam a biobétámat. Ki sem veszem a kezéből a DiPlay-t. Isten mentsen tőle, hogy felébredjen.

Kellemesen és puhán benyomok a pipától. Zuhany nélkül dőlök ezúttal a saját ágyamba.

Szeptember vége van, de az irodában még mindig szötyög a légkondi, ugyanis 32 fok van odakint. A főnököm, Dora terepre készül a gyakornoklányokkal. Niké, a pletykafészek lehuppan mellém, és kifaggat arról, van-e már valakim. Bár gyanítom, hogy őt csak a szex érdekli.

– Ma este lesz – mondom neki. Végre tudok dobni neki egy csontot, hátha hamar leszáll rólam.

– Komolyan?

– Te már nem hittél bennem.

– Hát, nem is tudom. Mutasd a képét.

Dora is lecsap a történetre. Ő más, mint Niké, romantikus alkat.

– Semmi különös. Egy nyomulós seggfej. – Ha képet kell mutatnom, bajban leszek.

– Jobb a semminél, nem? – kérdezi Niké.

– Maradj már – szól közbe Dora. – Kicsit több tapintatot.

Felém fordul.

– Szóval van képed?

Kínos, de nem érdekel. Bevillantom Ray egyik, exkluzíve nekem küldött fotóját. A megrendelést fix profillal árulják. Ha rászánok egy minimum kreditmennyiséget, akkor láthatok egyebeket is. Én rászántam, ezért tele vagyok a képeivel.

– Hoppá – Niké nagyot néz. Kisebb büszkeséget érzek.

– Róla elhiszem, hogy nyomulós seggfej – mondja Dora. Jogosan: a fotón latino szettben, kigombolt ingben, koktéllal a kezében ül egy bárban a sétányon.

– Profi a csávó – jegyzi meg Niké. – Mármint gondolom…

– Ami azt illeti, az.

– Akkor már volt valami.

Kicsit rejtélyeskedem, vigyorgok.

– Hát, a HookUpnál biztos jobb – mondja Dora, közben menni készül.

De Niké rákontráz.

– Nem kell szidni a szolgáltatókat. Igenis van, akinek ez jelenti a boldogságot.

– A vegán piac? Ugyan. Akkor már egy szívóeszköz.

Niké felröhög. A főnök végre bepillantást engedett a magánéletébe.

– Azért ott a bio is – kacsintok rájuk. Közben kicsordul az izzadság a hónom alól.

Fejben pedig már máshol járok.

Ez az egész jelenet csak arra volt jó, hogy elbizonytalanodjak és kérdéseket tegyek fel magamnak. Ki a fene ez a TonyBoi? Tényleg egy milf-őrült egyetemista? Vajon tiszta pali? Mi van, ha el kell utasítanom? Mi van, ha seggfej?

Niké szakítja meg a gondolatmenetemet.

– Jó ízlésed van – duruzsolja a fülembe úgy, hogy Dora ne hallja. Elnevetem magam. De furcsa, szúrós tekintettel mered rám.

– Csak nem? – kérdezem.

Niké viszont beindítja a kávégépet, talán már nem is hallotta a kérdésemet. Nem feszegetem tovább, kicsit felfordul a gyomrom.

Kora este a játszótéren. Naplemente, pezsgő parkélet a belvárosban. Szofi épp homoklevessel kínál, kanalat nyom az arcomba. A bébirépa-ujjait érzem a térdemen.

Eljátszom, hogy eszem belőle. Közben a vaporizert szorongatom a dzsekim zsebében. Nincs kedvem a fák közé menni. Nem szeretném magára hagyni őt, mert most egyedül játszik.

A dadussal megbeszéltem, hogy ha szükséges, ott alszik nálam éjszaka. Már csak Szofival kellene egyeztetnem valahogy.

Nem érdekel, hogy körül vagyok véve anyukákkal, előkapom a vaport, és egyetlen hosszú slukk erejéig aláizzítok. Szagtalan, diszkrét és gyors.

– Szofika. Lehet, hogy ma nem alszom otthon. És a dada fog oviba vinni, jó?

A kicsim odalép, lapáttal és edénnyel a kezében maszatol.

– Miért?

– Anyának dolga lesz este, és lehet, hogy csak későn ér haza. Megígéred, hogy szépen alszol?

Némán bólogat. Mindjárt elsírom magam.

– Milyen dolog?

Nem kezdek el már most bujkálni a lányom elől, ezért elmondom.

– Egy bácsival találkozom, randim lesz.

Néz maga elé, forgatja a lapátot a kezében, közben egy kicsit gondolkodik.

– Szerelmes vagy?

Egy nő a szomszédos padról felém fordul.

– Meghalt a férjem – súgom oda neki, majd vissza Szofinak. – Még nem tudom, hogy szerelmes vagyok-e. De lehet.

– Lehet? – kérdezi tétován.

– Aha. Na, gyere.

Hazamegyünk, tele engedjük a kádat, és együtt lefürdünk. Hétkor lepasszolom a dadusnak.

Mielőtt elmennék a kampuszra, teleeszem magam MoonDiet dupla vegánsajtos vegaHold-burgerével. Nem tudom, miért kell vegán ételt a Holdon gyártani, de azt hiszem ennek van valami köze a bolygónk kizsigerelt állapotához. És azt sem tudom, mennyit akar majd inni ez a TonyBoi, ezért jobbnak érzem előre feltölteni a raktáraimat. Röhögök magamon, de valójában szenvedek. Épp úgy taktikázom az evéssel, mint az egyetemi bulik előtt.

Épphogy elindulok evés után, amikor üzenetet küld a fickó, hogy elnézést kér, de inkább találkozzunk a Gutteridge-ben. Ez kizökkent, bár ez is tipikus egyetemi hely, pár utcával arrébb.

Mikor belépek a helyre, azonnal belém mar a nosztalgia. Húsz-huszonegy éves srácokból álló banda ezeréves zenéket játszik. Velvet Underground, egy kis modern ízzel – mondja a csaj a bejáratnál.

– Ma már mindenki csak feldolgozást játszik – teszi hozzá nevetve, majd megkérdezi, veszek-e jegyet. Én pedig az első hookupos biorandim alkalmával jegyet veszek az Izzadó Rabszolganduszok nevű feldolgozásbanda koncertjére.

A nosztalgia váratlanul ér, bár számíthattam volna rá. De ez most rohadtul nem hiányzott. Nem James, hanem a James előtti évek törnek elő. Amiket szerettem, imádtam, és most, hogy ő már nincs, elpocsékolt értéktelen tapasztalatnak éreztem az azóta eltelt időt. Innom kell. Talán csak a dupla vegántömb nyomja a gyomorszájamat, és nem a szívem fáj.

TonyBoi eközben újabb üzenetet küld, hogy késik, de mindenképpen jön, várjam meg. Előveszem a vapóm, és beülök a Vaporizer tábla alá. Két mélyet szippantok, majd kérek a pultnál egy gintonicot.

Ha már egyetemi retro, legyen tökéletes.

A gin őrült drága, de jól esik. Hamar elkezdem élvezni a zenét, ami nem is rossz. Meditatív, ismétlődő gitárdallam, lüktető basszus és jobbra-balra kacsázó szintetizátor-hangok töltik fel a helyet. Beállok lötyögni az egyetemista arcok közé. Egy fiú a nulladik percben rám kattan, de megrázom a fejem, úgyhogy lelép. Aztán elkezdenek egy számot, a Buddy-t, amit én is ismerek, de az már nem jut eszembe, kié a dal.

Előtör belőlem a lendület, és azok a mozgalmas, aktív évek, amikor huszonötévesen minden politikai témára és minden intelligens pasira beindultam. Felpörget a helyzet, de nyomaszt is, mert már idegen.

Hogy aztán minden még hihetetlenebbé váljon a szitu, ezeréves barátom, Zo kocogtatja meg a vállamat, aki az egykori legjobb barátom, Tina egyetemi szerelme volt. A nyakába ugrok, annyira megörülök neki.

– Te meg mi a fenét csinálsz itt? – kérdezem.

– Hát, én elég gyakran, tudod… Miért, te?

Eszembe jut TonyBoi. Nem igazán érdekel most, majd felismer, ha akar.

– Várok valakire – mondom.

Reszket a lábam, annyira örülök Zónak. És mert annyira jól néz ki.

A pulthoz megyünk, és lehúzunk egy tequilát, hogy megünnepeljük a véletlen találkozót. Sablonos nosztalgiába kezdünk, de nem érdekel. Ez most támpontot ad a bizonytalan estének. Zo hoz még egy kört, nekem gint, magának egy sört, és visszarángat táncolni.

A srác teljesen odavan, összevissza ugrál, és éppen olyan idegesítő módon táncol, ahogy annak idején. Még több nosztalgia, még több melegség és szorongató elidegenedés egykori önmagamtól. Zo szétlocsolja a piát, mindenkinek nekimegy, és szeretném azt hinni, hogy ez a hirtelen baromkodás nekem szól.

Ahogy beüt a gin a béta mellett, és ahogy magával ránt Zo őrülete, kezdek kiengedni. Kinyílik a lelkemben egy folyosó, amin keresztül a saját jövőmbe pillantok egy másodpercre. És erre már jó ideje képtelen vagyok. Zozót látva már nem bírom visszatartani a nevetésemet. A srác tényleg mindent belead. Régen az ilyen arcokról azt gondoltam, hogy direkt idióták, megjátsszák, hogy jól érzik magukat, és igazából csak feltűnést akarnak kelteni.

Odalépek hozzá, és a fülébe súgok.

– Jó lenne, ha el tudnál mesélni mindent.

– Jó – ordítja, majd tovább ugrabugrál. Amikor vége a számnak, leülünk egy félreeső kanapéra.

– És mi a helyzet Tinával? – kérdezem. Észlelem, hogy nem tetszik neki a kérdés. – Bocs, de ezer éve nem hallottam róla.

– Mert férjhez mentél.

– Hát, igen. Tudod, ez nem tartott sokáig.

Sajnálkozó tekintet, szánalom. Most ezt nem igénylem.

– Ne sajnálj, túl vagyok rajta.

– Látom.

– Szóval Tina?

Hátradől a székben, játssza a menőt.

– Hát, tudod, vannak eltéphetetlen kötelékek – mondja sejtelmesen vigyorogva. Aha.

– Akkor még mindig… találkoztok?

– Ő volt a nagy szerelmem.

– Nekem meg a legjobb barátom.

Zo kimegy a mosdóba. Közben elkönyvelem magamban, hogy az első kuncsaftom felültetett. Sosem gondoltam volna, hogy ilyen van. De van. Még hogy a pasik minden áron dugni akarnak. Elsötétítem a DiWatchot, és bámulom az embereket. A zene nem rossz, de ezt már nem ismerem.

Tíz perc múlva jön vissza Zo két újabb röviddel. Megrázom a fejem.

– A kedvemért!

Arra gondolok, hogy mégsem lesz ma este pénzem, úgyhogy végül lehúzom ezt a szart. Legfeljebb jól szórakozom.

Fintorgok, Zozo kinevet, aztán lesmárol.

– Menjünk el hozzám – súgja a fülembe.

– Nem sokat vacakolsz.

Erre megint nevet. Tényleg huszonöt maradt, nem csak a nosztalgia hajtja.

A DiWatchomra pillantok. A mocsadék TonyBoi még csak nem is írt semmit, úgyhogy lelépek Zóval, nincs vesztenivalóm mára. Hányni pedig Zo lakásában is tudok.

Másnap reggel a készülékem rezgésére ébredek. A dadus írja, hogy minden rendben, Szofi oviban van, rendesen viselkedett. Kiderült, hogy nem jajveszékelt a hiányom miatt, talán neki is jó volt egy kicsit nélkülem.

Várt azonban egy másik üzenet is. Ray írt, hogy még mindig nem felejtett el, és hogy találkozhatnánk, mert elképesztően megkedvelt, szimpatikus vagyok neki. Megírom neki, hogy elköltözöm az országból, de azért kedves tőle. Fogalmam sincs, miért játszom vele még mindig ezt a játékot.

Elsuhanok zuhanyozni, és mire visszaérek, Zozo is felébred. Ahogy venném vissza a koszos, alkohol és izzadságszagú ruhámat a pasi magához húz. Mintha a nője lennék. Furcsa, de azért tetszik.

– Ezt most még ne – mondom neki, de elnevetem magam. – Bocs, mennem kell.

– De mi az, hogy még? – kérdezi tágra nyílt szemekkel.

– Inkább menj vissza aludni. Kicsit büdös vagy.

Dünnyögve kel ki az ágyból.

– Nem fáj a fejed? – kérdezi.

– Nem én tűntem el tíz percre a klotyóban, úgyhogy nem.

Röhög egyet, majd rám néz a karikás szemeivel.

Nézzük egymást egy pár másodpercig. Arra gondolok, hogy jó: lefeküdtem az egykori legjobb barátom gyerekkori szerelmével. És ez a fickó semmit nem fejlődött.

Zo feláll, és a nadrágjához sétál. Ellenőrzi a kijelzőjét.

– Figyelj. Ha menned kell, oké, de azt tudnod kell, hogy amúgy én rendeltelek meg.

Rám néz, mosolyog, bűvölni akar, vagy nem is tudom, vicces jófejnek tűnni.

– Én vagyok TonyBoi.

– Ne szórakozz.

Az egész érzelmi hanyatlás egy másodpercen belül megy végbe. Elnehezül az arcom. Érzem, ahogy fokozatosan elcsúfulok a rossz hírtől.

Folytatom az öltözködést, ő beszél helyettem.

– Figyelj, megértem, ha ez most… nem tudom, rosszul esik. Nem így terveztem. Ez egy nagyon jó este volt. Több volt egy hookupnál, ezt te is tudod.

Bólogatok. De nem is tudom, mit mondjak. A gyomromban kalapál a szívem. Ez most fáj nekem?

Odalép hozzám. Megint próbál megölelni. Nem tudok ellenkezni, de azért van annyi lélekjelenlétem, hogy ne hagyjam intimmé válni a pillanatot.

Eltolom magamtól. Leül elém az ágyra, és stírölni kezd. Kaján képet vág. Ettől térek magamhoz.

– Nem mondasz semmit? – kérdezi.

– De mondok.

Kérdő tekintettel néz rám.

– Figyelj. Nincs ezzel gáz. De akkor fizess ki, légyszíves.

Kicsit megdöbben. De nem baj, döbbenjen.

– Ezt akarod?

Bólogatok neki, szívom az orromat. Érzem, minden porcikámon, hogy belül nem ezt akartam. Remeg a térdem.

– Igen, ezt.

– Oké – mondja, majd belép a fürdőbe, és magára csukja az ajtót.

Míg zuhanyzik, megnyitom az alkalmazást, és beikszelem a kis négyzetben, hogy a találkozó létrejött, majd lelépek.

Már az utcán sétálok, amikor jóvá íródik a TonyBoi-nak kiszámlázott összeg. Látom, hogy borravalót is adott.

Rám akar törni a sírás, ezért tempós gyaloglásba kezdek.

Negyed óra múltán elkezdem érezni a tegnap estét, úgyhogy beülök egy kávézóba töltődni.

Míg pincérre várok, megrendelem magamnak másnap estére Ray-t. Azonnal és készségesen válaszol. Már vártam a jelentkezésedet, blabla, nem olvasom végig. Bezárom a csetet, a kibuggyanó könnyeimet törölgetem.

Dupla eszpresszót rendelek magtejjel meg egy salátát. Igyekszem rendbe hozni magam, aztán eldöntöm, a következő találkozón megmondom Ranierónak, hogy révbe értem.

Tartalom

Vegán szex

Live

A nagy villanás

Zeusz-komplexus

Nincs fölösleges élet

Kutyatolvajok

Anticiklon

A film

Nemtelenek

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Tóth Franciska
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 323 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Akrobat – Fontfabric™ Free Font EULA