Borítószöveg

A Lennvilág sikerszerzőjétől

Az Élnek-e a folyók? három felejthetetlen vidékre kalauzol, miközben formálja a folyókról és magáról az életről alkotott elképzeléseinket. Az első út Ecuador felhőerdeibe, a második Délkelet-Indiába, Csennai patakjaihoz és lagúnáihoz, a harmadik pedig Kanada vad vizeihez vezet. Mindhárom helyen élőnek tartják a folyókat, amelyeket súlyosan veszélyeztet a bányászat, a szennyezés és a duzzasztógátak.

Robert Macfarlane könyvét a The New Yorker, az Economist és a The Guardian 2025-ben az év legjobb könyvei közé választotta, a The New York Times bestsellere lett, és szerepel a Time magazin 100-as listáján.

,,Az Élnek-e a folyók? szívszorító beszámoló válságok sújtotta, átalakuló világunkról. Robert Macfarlane feltárja azt a merész és varázslatos ősi elképzelést, hogy a folyók az élő világ eleven részei.”

Merlin Sheldrake, Az élet szövedéke szerzője

,,Robert Macfarlane írása örvényként ragad magával, és egyre mélyebbre húz.”

Andrea Wulf, A természet feltalálója szerzője

Robert Macfarlane (1976) angol író, a Cambridge-i Egyetem tanára. Íróként fő témái a tájak, helyek, emberek, az emlékezet és a környezetvédelem. Könyveit számos nyelvre lefordították. Munkássága átütő nemzetközi sikert aratott: 2017-ben az Amerikai Művészeti és Irodalmi Akadémia E. M. Forster-díjával tüntették ki, 2022-ben Torontóban nemzetközi életműdíjat kapott. Művei filmek, televíziós műsorok, színházi előadások és rádiójátékok alapjául szolgáltak. Olyan képzőművészekkel, filmesekkel, színészekkel, fotósokkal és zenészekkel dolgozott együtt, mint Hauschka, Willem Dafoe, Karine Polwart vagy Stanley Donwood. Az Élnek-e a folyók? a második, magyarul olvasható könyve.

Fordította Makovecz Benjamin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Robert Macfarlane: Is a River Alive?

Hamish Hamilton, an imprint of Penguin Books, London, 2025

Első kiadás

Copyright © Robert Macfarlane, 2025

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Makovecz Benjamin, 2025

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-633-432-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Szalay Marianne

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Borítóterv © Stanley Donwood, Meander (2024) © Stanley Donwood

Előzék © Willamette River Historical Stream Channels,
Oregon by Daniel E. Coe, courtesy of
Oregon Department of Geology and Mineral Industries

Szerzőfotó © Wayne Chambliss

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fordító köszönetet mond Kovács M. Gábor egyetemi tanárnak a gombákkal kapcsolatos kérdésekben, valamint Vieland Ágnesnek és Pobori Krisztiánnak a magyar vadevezős kifejezések megtalálásában nyújtott segítségükért.

A folyóknak és őrzőiknek

és Juliának

Josef DeCoux (1951–2024) emlékére

Hogyan adhatnám át – nem szavakban, hanem hitben –, hogy a folyó éppoly eleven test, akár te vagy én, és hogy nélküle élet sem lehet?

Natalie Diaz (2020)

Drága, megtört folyók…

Alexis Wright (2019)

ELŐSZÓ
A források

Tizenkétezer évvel ezelőtt megszületik egy folyó.

Egy domb alján, ahol mint fehér szemek fénylenek a kovakavicsok, bukkan elő egy mészkőszikla-repedésből – és útnak indul. Folyik és folyik, megduzzad egy kicsit, és folyik tovább, napokon, aztán éveken, évtizedeken és századokon át; látja a nyári hold és a bogyóvörös téli nap, látják az évszakok, látja a közel kétméteres marmagasságú szarvas, látják az őrködő sólymok és rókák, látja a havas eső és a jégverés, látja az orrától farkáig három és fél méter hosszú őstulok.

A víz valamikor hóként érkezett. Megült, elolvadt, beszivárgott a sziklarepedésekbe, és itt buggyan elő – nyughatatlan, ezüstös mozgás, ami sustorogva és csobogva fodrozza a tavacskát, amit létrehozott.

A föld mélyén eltöltött évek megtisztították a vizet. Most tökéletesen átlátszó és kékesen üvegtiszta. Innen északra vonakodva hátrálnak a gleccserek: hatalmas kristálykaréjok és jégnyelvek recsegnek-ropognak, ahogy a melegedő éghajlat visszahúzza őket a végső menedéküket jelentő magaslatok felé. A roppant jéglepel kopár földet, elgyötört sziklaágyat, olvadékvíztavakat és morénákat hagy maga után. Óriási teher tűnik el, maga a föld is megkönnyebbülten megemelkedik. A fák lassan követik a hátráló gleccsert; először nyír és mogyoró, aztán hamvas fűz ver gyökeret a mélyedésekben. Délebbre a fagy végre enged a szorításából, a víz mélyen beszivárog a földbe, eltelíti a víztartó réteget, és a domb alján előbukkan a forrás.

A forrásból patak lesz, a patakból folyó, és mindhárman elindulnak a tenger felé.

Nyolcezer évvel ezelőtt vagyunk – a hársfa korában. Sűrű hárserdő veszi körül a forrás tavacskáját. Az esők táplálta kis forrás vize a tenger felé fut, a gravitáció hat rá, vagy valamiféle vágyakozás… A patak belefut a folyóba, aki kacskaringós medrében siet a torkolat felé, ahol a bronzszínű partok között végre eléri az óceánt, és vizét háborgó hullámokká zilálja a szél és az árapály.

A forrás körül, a fák között árnyak siklanak: most először járnak itt emberek, eljöttek arra a helyre, ahol a víz születik. Útjaik szilárd, állandó pontjává válik a forrás – különös vonzerővel hat rájuk évszakos vándorlásuk hurkai és kunkorai során. Esznek és isznak itt, alszanak, és rénszarvasagancs-darabokkal ütögetve-pattintva készítenek eszközöket kívül fehér, belül szürkéskék kovakőből. Az éles pengéket fanyélbe erősítik, lyukasztót és szalukapát csinálnak belőle, vésőt készítenek, amivel rajzolatokat lehet metszeni a csontokba. Kőből tűzhelyet építenek, megperzselődött mészkődarabokat hagynak maguk után. Éjjeli tüzeik vörösen lobognak a csaknem lakatlan vidék roppant magányosságában. Egy téli éjszakán északi fény villódzik odafent; lassan lengedező égi folyóként áramlik, az emberek bámulják, arcukon visszadereng a zöldes rózsaszín fény – aztán újra elborít mindent a végtelen feketeség.

A történet hol felgyorsul, hol lelassul; visszaörvénylik önmagába, aztán ahol az ellenáramlatok találkoznak, spirálba fordul. Élet és halál szárnyal fel és hullik a mélybe; a forrás – mint mindig – életet szervez maga körül, és kiterjeszt a környező föld felé valamit, talán valamiféle akaratot. Telepesek érkeznek: mélyedést ásnak, körülkerített helyet alakítanak ki, és a forrás fölötti dombon erősséget építenek, tíz-egynéhány család számára elegendően nagyot. Századok telnek el. A település elnéptelenedik, benövi és elnyeli a zöld. A régi mészkőbe új halottakat temetnek, és velük tárgyakat is: csuprokat, gyöngyöt meg egy, a szeme közé mért hatalmas fejszecsapással megölt őstulok hatalmas szarvait.

A csodalámpa egyre szaporábban pislákol. Kétezer év telik el, a mészkődombon ismét erősség magasodik – hatalmas, kör alakú, palánk és árok veszi körül. A kicsiny erdőben több forrás is fakad, szám szerint kilenc – két tavacskát táplál a vizük. A vízhordók ösvényeket taposnak ki, ahogy oda-vissza járnak a forrás és az erőd között, újra és újra. Terjed a víz tisztelete, a források és patakok szent helyekké válnak, ahol a víz beszél – érthetetlenül, de eltagadhatatlanul. Ebben a korban a folyókat isteneknek tartják és nevezik: Danának (ez a későbbi Duna), Devának (Dee), Tamesának (Temze) meg Sinnann-nak (Shannon). De ha volt is valaha neve ennek a pataknak, amely a fehérlő domb lábánál fakadó forrásból ered, mára végleg elveszett.

Megszámlálhatatlan mostból lett azóta akkor. A Pax Romana békét hozott a források völgyébe. A földet kisbirtokosok között osztották fel. Alkonyatkor jól látni a narancssárga szikrákat, amikor az ekevas megcsikordulva töri szét a kovakődarabokat; éles szilánkok keletkeznek, amelyek semmiben sem különböznek az ezer vagy ötezer évvel ezelőtt emberi kéz által pattintott eszközöktől. A rómaiak tisztelik a fák driádjait és a vizek najádjait. Az egyes források és patakok vize sajátos, egyszeri és különleges. A víz forrása számít. A patak útja fontos. Minden folyónak saját szelleme van, mindegyiknek más a beszéde – és mindegyiket másképpen kell tisztelni is. Messze északon, ahol egykor gleccserek vonszolták végig a hasukat, batáv katonák templomot építenek egy forrás fölé Coventina istennőnek, akinek a neve a kelta gover (patakocska) szóból származik. Ezernyi ajándékot visznek neki: pénzdarabokat, csont-, ólom- és gagátgyöngyöt, vízikígyót ábrázoló réz melltűt. Ami a kristálytiszta vizű kicsiny forrásokat illeti: évről évre néhány legionárius letér a pár kilométernyivel odébb futó egyenes, kövezett útról, az aggerről. Ideballagnak, leteszik a kardot meg a lándzsát, szomjukat oltják, és elmormolnak egy imát. Nonának nevezik a helyet, mint az egyik sorsistennőt; a névből idővel Nine lesz, Nine Wells – Kilenc Forrás. A sors forrásai, ahol egy folyó születik.

Az idő múlik, ismétli magát, a források pedig csobognak, egyik évszak a másik után. Sorra, egymás után virágzik a kökény, a szilva, a galagonya, a vadrózsa, a kecskerágó.

Másféle zöld minden levél: a gyertyán, a mogyoró, a tölgy, a juhar. A környező erdőben a bükkök és kőrisek lombjában baglyok rikoltanak, szólongatják egymást, egyik év a másik után. Valaki láncon vas merőkanalat erősít az egyik fához a tavacska partján, hogy meríthessenek és kortyolhassanak a hideg vízből az emberek.

Századok telnek el. Európa felől hosszú léptekkel közeledik a pestis, ide is elér. A foga hegyes, az éhsége emésztő, beólálkodik a fiatal Cambridge-be – és felfalja a lakóit. A városiak fele odavész. Európa fele odavész. Egy vén, tövises fa áll a források közelében; a megrémült emberek rongydarabkákat kötöznek az ágaira, abban reménykednek, hogy a vizekben lüktető élet megvédi őket a haláltól, de a bubók ott gennyedzenek az ágyékukon meg a hónuk alatt. Egyes halottakat nagy gonddal, külön sírba temetnek, másokat csak egymásra hányva kotornak el a templomkertek árkaiban. De a forrás tovább csobog, és a folyó tovább fut a tenger felé.

Az 1530-as években VIII. Henrik szakít Rómával, és megtöri a pápa hatalmát. A reformáció halad a maga útján, de nem csak az oltárokat és a szentélyrekesztőket rombolják le; a bálványimádás leggyűlöletesebb vétkének felszámolására törekvő tisztító düh átterjed az eleven természetre is, és különösen heves indulattal fordul a gyógyító erejű, áldást hozó folyóvizek felé. A szent kutakat betemetik és lefedik. Messze nyugaton egy szent forrás fölé épült kápolnát lerombolnak; akik nekirontanak, esküvel fogadják, hogy egyetlen köve sem maradhat a másikon. Ám az emberek mégis odajárnak, gyakran az éjszaka sötétjében, és továbbra is ott hagyják kis áldozataikat. Sokak szerint az, hogy a hatóságok olyan szigorúan tiltják a források látogatását, csak azt bizonyítja, hogy a földből évezredek óta titokzatos módon előtörő víznek varázslatos ereje van.

Vagy három évszázaddal később egy vakítóan szép és sánta ifjú költő, akiről azt rebesgetik, hogy medvét tart az egyetemi szobájában, meztelenül úszkál a folyó egyik zöld öblében, a forrás közelében. Később lidércnyomásos verset ír, melyben a nap kialudt, és a jeges Föld vakon és megfeketedve himbálódzott az űrben, és tó, folyó, tenger mozdulatlan állt / mi sem borzolta néma mélyüket.

A lovakat felváltják a traktorok a Fehér-domb lankáin – ma így hívják a magaslatot, aminek lábánál a források fakadnak. A világot elnyeli a háború, ezt a tájat is fenyegeti. A város lakói ezrével vonulnak ki, és vagy tíz kilométer hosszan árkot ásnak, amiben majd remélhetően elakadnak a Wehrmacht tankjai, ha támadni találnának dél felől. Ám a szürke katonák végül nem szállnak partra, az emberek visszatemetik az árkot, és az elkövetkező békés évtizedekben hatalmas, új kórház épül a források közelében.

Az emberemlékezet óta legkeményebb tél 1967-ben érkezik el. A források teljes hat hétre befagynak, és a fák ágai letörnek a rájuk rakódott jég rettentő súlya alatt. A legszörnyűbb hőség 1976-ban sújt le a vidékre – az utak aszfaltja megolvad, bozóttüzek tombolnak, és levéltetvek milliárdjai – mint zöld füst – lepik el a mezőket és a városokat. A tetvek után megérkeznek délre a katicabogarak is; ezrével lepik el az embereket, akik hirtelen úgy festenek, mintha nekik maguknak is piros szárnyfedőik (elytra) nőttek volna. Amióta visszavonultak a gleccserek, most először esik meg, hogy a források elapadnak. Annak az évnek az augusztusában megszületik egy kisfiú; fekete üstöke hamarosan szőkére fakul.

A gyorsan növekvő városnak hatalmas vízigénye van – az utcákat tisztítani kell, a ruhákat mosni, és inni is kell. Lefúrnak a föld mélyébe, megcsapolják a víztartó réteget, és kezdik felhasználni a patakok, folyók vizét is. A talajvíz egyre fogy, ahogy a termőföldek, az otthoni vízcsapok meg a kerti locsolók mind kiveszik a maguk részét a fogyasztásból. Szinte senki sem jár a forrásokhoz, amelyekből egyre gyérebben csordogál a víz. A patakkal már senki sem törődik, csaknem megfojtja az alga és a békalencse. A vízművállalat attól tart, hogy rossz fényt vet rá, ha elapadnak a felügyelete alá tartozó források, ezért embereket küld ki árokásó gépekkel meg hosszú, kék műanyag csövekkel. „Kiegészítő ellátórendszert” telepítenek – máshonnan idevezetett vízzel tartják életben a forrásokat.

Négyszázötven méterre innen, bent a kórházban emberi testek fekszenek lélegeztetőgépeken, mellkasuk a pumpák meg a pittyegő műszerek diktálta ritmusban egyenletesen emelkedik és süllyed. Itt, a kicsi erdőben a források is lélegeztetőgépen vannak.

A szőke kisfiú, aki már férfi, és most első ízben apa is, kiköltözik a város szélére, vagy másfél kilométernyire a Fehér-domb lábától. Két év múltán a vasút közelében, a búza- és árpatáblák között egy kis bükk- és kőrisfák alkotta sarjerdőben felfedezi az elfeledett forrásokat. Rögtön elbűvölik. Gyakran felkeresi őket, felsétál, máskor kerékpárral vagy futva megy fel az erdőcskéhez, megesik, hogy egy héten háromszor, négyszer is. Szeret inni a forrásvízből; olyan érzés, mintha nyelvével a selymesen hűvös követ érintené. Rájön, hogy az itteni patak egyike a világ mindössze körülbelül 200 mészkőpatakjának, hogy ez a legritkább életterek egyike. Megtudja, hogy az angliai mészkőpatak-hálózat a jelenlegi ütemű vízkinyerés és szennyezés mellett nem érheti meg a század második felét.

Eltelik további tíz év. A férfinak, aki én vagyok, már három gyermeke van. 2022 nyara van, a globális feljegyzések szerint az eddigi legforróbb nyár – az a nyár, amikor majdnem kiszárad az összes folyó.

A szárazság júniusban kezdődik. A csapadéktalan napokból hetek lesznek, aztán hónapok. A földeken kiszárad a vetés, a talaj csillagosan felrepedezik. Hajnaltól alkonyatig ádáz, vakító fényesség keretezi a függönyöket és a spalettákat. Gyakran álmodom esőről, mindannyian gyakran álmodunk róla.

Egy reggel arra ébredünk, hogy dél felől vörös szaharai homokot hord a szél, finom por lepi be az autókat, az ablakokat meg a növények leveleit. A nap rozsdás narancssárgán süt át ezen a finom poron, olyan a fénye, mint a kaliforniai katasztrófafilmekben.

Az idő kizökken. Az emberi elme képtelen feldolgozni a disszonanciát. Ebben az évben két ősz is van; az első augusztus elején köszönt be, amikor a fák a rettenetes hőség okozta stressz hatására hullatni kezdik a leveleiket. A tölgyek és bükkök ágai csupaszon meredeznek. Az aszfalt megolvad, és rátapad a cipőnk talpára; fényes, fekete rágógumi. Nap mint nap ugyanilyen marad az idő. Páncélöltözékként viseljük magunkon a forróságot.

A folyók járnak a legrosszabbul. A Pó kiszárad. A Rajna egyes szakaszain már nem járhatnak a sekély merülésű uszályok, pedig ezek tartják mozgásban Németország központi területét. Nyugat-Kanadában kézzel szedik össze a kavicsos mederfenékről az ívásra igyekvő lazacokat. Szecsuánban a Jangce mentén az emberek egy-egy vödör vízbe ültetik a gyerekeiket, hogy megóvják őket a hőgutától. Anglia és Wales határvidékén a Wye folyót elfertőzi a hatalmas csirkefarmok szennyvize.

A rádió közli: A Temze forrása csaknem 15 kilométerrel lejjebbre került.

Világszerte csökken a vízszint, és mindeddig rejtőzködő dolgok kerülnek a felszínre. Némelyik bámulatos: középkori buddhista szobrok, egy százezer évvel ezelőtt élt szarvas koponyája; Irakban, a Tigris partján pedig egy egész bronzkori város. A régészek rohanvást érkeznek a helyszínre; bejárják és feltérképezik az évezredek óta most először napfényben úszó utcákat. Kerámiaedényeket találnak, száznál is több sűrűn teleírt, kiégetetlen agyagtáblát, és álmélkodnak, hogy ennyi víz alatt töltött év után is olvasható maradt rajtuk a szöveg.

A Colorado folyón kialakított hatalmas víztározó, a Mead-tó egészen a homokkő fenékig apad, a parton szárazon hevernek a sok millió dolláros versenymotorcsónakok. Kísértetek bukkannak elő: oszladozó tetem egy 250 literes acélhordóba gyömöszölve; a fickót egyetlen lövéssel végezték ki, lábán az 1980-as évek elejéről való tornacipő. Előkerül hat másik holttest is; az egyiket először vadjuh maradványainak nézik. A közeli Death Valley-ben az emberek filmre veszik, ahogy tojást sütnek egy napon álló Lamborghini motorháztetején, aztán pénzért árulják a felvételeket.

Az Elba medrében láthatóvá válnak az éhségsziklák – jókora kőtömbök, amelyek akkor bukkannak elő, amikor kétségbeejtően alacsony a vízszint. Ki lehet silabizálni rajtuk a korábbi aszályos években bevésett évszámokat: 1417, 1473, 1616, 1830. A cseh–német határ közelében fekvő Děčínnél lévő éhségsziklán ez olvasható:

Wenn du mich siest, danne weine.

Ha meglátsz engem, sírj.

Egyik nap, a hosszú szárazság vége felé a kisebbik fiammal, Will-lel felsétálok a forrásokhoz.

Tudom, mi vár ott ránk, és nem is egészen értem, hogy minek megyünk oda, de kézen fogom Willt, és együtt lépjük át a határt a mező lángoló fényessége és az erdő hűvöse között.

Fekete csucsor, szarkacserregés. Legyek írják a vibráló naptócsákba mindig ugyanazt az üzenetet.

A források csaknem teljesen eltűntek. A vízadó réteg túlzott megcsapolása és az aszályos nyarak egész sora megtette a magáét, és most beköszöntött a nagy szárazság. A tavacska vízállását még soha nem láttam ennyire alacsonynak. A mélyedést elborítják a falevelek, a patakban még három centi víz sincs, és egyáltalán nem tűnik úgy, hogy folyna.

– Meghalt a víz? – kérdezi Will.

Csak kilencéves. Fájdalmas számára a látvány. Érti, hogy valami nagyon nincs rendjén, bár megnevezni még nem tudja. Mélységesen bántja a hely ősi ereje és a rajta újonnan esett sérelem.

– Nem, persze hogy nem… – mondom, de a magabiztosságom csalóka.

Ahogy kilépünk az erdőből, megpillantunk egy kócsagot; kőmereven áll a kiszáradt csatornában, mintha a türelmével valamiképpen visszaidézhetné az eleven vizet.

BEVEZETŐ
Anima

Keressük a hajókat, amelyeket elfelejtettünk megépíteni.

Barry Lopez (2022)

Ez a könyv utazás egy eszmébe, amely megváltoztatja a világot – a gondolatba, hogy a folyók élnek.

Feltárulnak benne ennek az eszmének a történetei, népei, helyei és gondolatai; hogy az erdő gondolkodhat, vagy hogy a hegyek emlékeznek. Felteszi a kérdést: Mi történik, ha komolyan vesszük azt az eshetőséget, hogy a folyók élőlények? Mit jelent ez a felismerés az észlelés, a jog és a politika számára? Ez a könyv kísérlet arra, hogy a víz létezését másképpen képzeljük el.

Az Élnek-e a folyók? három fő tájképben bontakozik ki. Az első egy ecuadori esőerdő, a Los Cedros („Cédrusok erdeje”), ahol a Río Los Cedros (a „Cédrusok folyója”) ered. A második a délkelet-indiai Csennai megsebzett patakjai, lagúnái és folyótorkolatai. A harmadik az innu nép otthona, Nitassinan érintetlen belső vidéke, amelyet a Magpie Rivernek (Szarka-folyó) is nevezett Mutehekau Shipu szel át, mielőtt Montrealtól ezer kilométernyire a Szent Lőrinc-öbölbe ér.

Mindhárom hely annak a forradalmi gondolkodásnak a fókuszába került, amit a filozófus Michel Serres „természeti szerződésnek” nevezett. Mindegyik olyan hely, ahol a folyókat valamiféle elemi értelemben élőnek tekintik, és ahol a folyók életét – Ecuadorban a bányászat, Indiában a környezetszennyezés, Nitassinanban pedig a duzzasztógátak formájában – súlyos veszély fenyegeti.

„A víz beszél” – mondta Nan Shepherd skót írónő. De vajon mit mond? Bármerre utaztam, ugyanazt kérdeztem az emberektől: Mit mond a folyó? Ősrégi kérdés. A válaszok szépségesek, titokzatosak, felkavaróak és megvilágosítóak voltak, és mindegyikben megjelent az a felismerés, hogy egy sokszólamú világban élünk, de e világ lakóinak többsége – emberi és nem emberi lények – némaságra ítéltetett. Elhallgattatottnak lenni nem ugyanaz, mint hallgatni; meg nem hallgatottnak lenni nem ugyanaz, mint némának lenni. Nincs olyan táj, amelyik csak egyetlen nyelven szól.

Már a legelején szeretném nyíltan kimondani, hogy ezt a könyvet azokkal a folyókkal írtam, akik a lapjain végigfutnak. Szerzőtársaim: a Río Los Cedros, az Adyar, a Cooum, a Kosasthalaiyar, a Mutehekau Shipu, a hatalmas Szent Lőrinc-folyó és a tiszta vizű patak, aki névtelenül fakad az otthonomtól másfél kilométernyire, a Kilenc Forrás Erdejében, és elidőzik az itt következő lapokon.

Egy reggel, amikor együtt mentünk az iskola felé, a kisfiam, Will megkérdezte, mi lesz a címe a könyvnek, amit írok.

– Élnek-e a folyók? – válaszoltam.

– Hát akkor az egy nagyon rövid könyv lesz, apa – mondta –, mert a válasz az, hogy igen!

Azt hiszem, régen a legtöbben úgy gondoltuk, hogy a folyók élnek. A kisgyerekek természetüknél fogva felfedezők, valami ősi értelemben vett elevenség felfedezői. Ösztönösen és magától értetődően laknak és működnek a beszélő fák, éneklő folyók és gondolkodó hegyek eleven élettől bozsgó világában. Ezért van az, hogy a világ minden táján és nyelvén megszületett gyermekirodalom jó része – a tündérmesék és a népmesék – magától értetődőnek tekinti, hogy a táj közlékeny, éber és derűs.

A hidrológiai szabályozás nyelvezete „víztestnek” nevezi a folyókat, tavakat és patakokat. Anglia, Wales és Skócia 40 ezer számontartott víztestéhez hozzá kell még adni vagy 60 milliót, hiszen minden ember – természetesen – ugyancsak víztest. A víz belénk áramlik, és átáramlik rajtunk. Amikor futunk, folyók vagyunk. Amikor leülünk, tavak. Agyunk és szívünk háromnegyed részben, a bőrünk kétharmad részben vízből áll, és még a csontjaink is tartalmaznak vizet. Tudunk úszni, mielőtt még megtanulnánk járni, és szabadtüdős búvárként lomhán forgolódunk az anyaméh sötét víztartályában.

A várostervezők arról beszélnek, hogy „napvilágra kell hozni” a folyókat és patakokat. Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy előássák és szabaddá teszik a vízfolyásokat, amelyekre a városok ráépültek, amelyeket csatornákba és alagutakba kényszerítettek, hogy láthatatlanul áramoljanak valahol a vaksötétben. Ezeket a bebörtönzött vízfolyásokat néha „kísértetfolyókként” emlegetik; a hangjuk olykor – ha egyáltalán – átszűrődik a csatornafedeleken és csatornarácsokon.

Londonban több mint húsz ilyen kísértet él. Az ember évekig sétálgathat a város utcáin, és fogalma sincs róla, hogy nap mint nap az aszfalt alá kényszerített, eltemetett folyókon kel át; odalent a sötétben, a Temzétől északra folyik a Fleet, a Moselle, a Walbrook, a Tyburn és a Westbourne, délre pedig a Quaggy, a Peck, a Neckinger, az Effra, a Falconbrook és mások – a nevük jórészt eltűnt a beton és az átereszcsatornák alatt. New York 1865-ben készült, igen népszerű térképe (Viele Map of New York) még feltünteti a Manhattan-sziget természetes forrásainak, patakjainak és mocsarainak helyét és útvonalát – jól látszik, hogy New York valaha valóságos vízi város volt. A West Broadway helyén mocsár húzódott. A Madison Square Gardennél három patak futott össze és kanyargott tovább. A Minetta-patak a Fifth Avenue és a 20th Street körzetéből a Washington Square-en át futott a mai Greenwich Village helyén elterült mocsaras torkolata felé.

A „napvilágra hozás” lehetővé teszi, hogy a mélybe temetett vizek újból kikerüljenek a szabadba. A folyószellemek új életre kelnek a városokban, hogy barátként és polgártársként találkozhassunk velük. Azokban a városokban, ahol megtették ezt a lépést, gyakran társadalmi változások is bekövetkeztek. Szöulban kiszabadították az autópálya alól a Cheonggyecheon-patakot; a partjain kialakított közparkot ma egy átlagos napon kilencvenezren keresik fel. A nyári hőmérséklet itt mintegy 5 fokkal alacsonyabb, mint a környező területeken, a levegő szennyezettsége pedig több mint egyharmadával csökkent. A vízfolyások kiszabadítására tett erőfeszítések Seattle-ben, Yonkersben, Szingapúrban, San Antonióban és világszerte sok más városban hozzájárultak a folyók újraélesztéséhez és a környék megelevenítéséhez. Amikor München a városrendezés egy látnoki gesztusával kiszabadította rabságából a kék vizű Isart, és hagyta, hogy egy szélesebb mederben kedvére kanyarogjon, maga a város is megváltozott. Ma a fűzfák alatti sekélyesben pérhalak úszkálnak, az emberek kijárnak a fű borította part menti lejtőkre és a változékony, kavicsos partra, hogy üldögéljenek, beszélgessenek, sétáljanak, napozzanak, szundítsanak, ússzanak vagy álmodozzanak. Nem a város adott életet a folyónak – a folyó elevenítette meg a várost.

A következőkben napvilágra akarom hozni a történelemben és saját magunkban régóta eltemetett érzéseket a vízről. Szeretném megfigyelni, milyen változások következnek be, ha felismerjük, hogy a folyók elevenek – és meg is ölhetők.

Aki úgy érzi, hogy nehéz élőként gondolnia egy folyóra, próbáljon elképzelni egy halott vagy haldokló folyót.

Az azért könnyebb. Tudjuk, hogy milyen. Tudjuk, hogy milyen érzés. Haldoklik az a folyó, aki nem éri el a tengert. A haldokló folyó halai hassal felfelé lebegnek a mozdulatlan öblökben. A Temze felső szakaszán barna foltok éktelenítik a hattyúk hófehér melltollait, mutatva, hogy szennyvízben úszkálnak. Az 1930-as és 40-es években a torontói Don folyót olyan mértékben elszennyezték a partján létesült olajfinomítók, hogy két ízben is meggyulladt, és lángolva égett a vízfelszín. Az 1990-es években az Ontario-tóban annyi vegyi szennyező anyag halmozódott fel, hogy a vizében elő lehetett hívni a filmeket. 2023 őszén megtartották a legnagyobb észak-írországi víztest, a Lough Neagh „temetését” – feketébe öltözött gyászolók koporsót vittek a parthoz. A víz bűzös volt, és a benne elszaporodott mérgező alga elpusztította a kutyákat, akik ittak belőle.

A folyóknak nem kellene égniük. A tavaknak nem volna szabad olyan állapotba kerülniük, hogy el kelljen siratni őket. Hogyan történhetett meg mindez?

„A természet meghódítása – írta 1909-ben egy rasszista amerikai geológus és antropológus, William John McGee –, ami azzal kezdődött, hogy irányításunk alá vettük a talajt és annak termékeit, és folytatódott az ásványok kitermelésével, ma már kiterjed a vizekre is, a felszínre és a mélységekre. A természet birtokba vétele nem lehet teljes, amíg mindenre kiterjedően nem ellenőrizzük ezeket a vizeket.”

Az azóta eltelt évszázadban, hogy McGee állást foglalt a világ vizeinek „meghódítása” mellett, gyökeres változások következtek be a folyókkal és a velük való bánásmóddal kapcsolatos szemléletünkben. A folyóvizek gazdag és változatos életét végletesen leegyszerűsítve úgy gondoltuk, hogy kimeríthetetlen erőforrások, amelyekből mindent kivehetünk, és korlátlan emésztők, amelyek mindent elnyelnek. Világszemléletünk megformálása során éles határvonalat húztunk „élő” és „élettelen” között, a folyókat pedig egyértelműen besoroltuk az élettelen birodalmába. Azoknak, akik hozzám hasonlóan nagyrészt racionális világfelfogásban nevelkedtek, nehéz és ösztöneiknek ellentmondó feladat a folyókat olyan eleven lényként elképzelni, amelyek többek, mint a bennük lakó élőlények összessége. Másképp kifejezve: egy racionalista világban a folyók sorsa az, hogy egydimenziós vizek legyenek. Módszeresen megfosztottuk szellemüktől, és az Isaac Newton-féle „lélektelen, durva anyaggá” redukáltuk őket.

A törekvés, hogy ellenőrzésünk alá vonjuk a víz mozgását, először több mint ötezer évvel ezelőtt, a Jangce középső folyásánál öltött formát, a 19. században pedig új lendületet nyert két találmány, az önthető vasbeton (1849) és a dinamit (1867) megszületésével. Ezután sok-sok folyót alakítottunk át olyasmivé, amit Martin Heidegger kifejezésével Bestandnak, „rendelkezésre álló készletnek, állománynak” nevezünk. Heidegger éppen a folyók példájával szemléltette a gondolatot: kijelentette, hogy a Rajna Hölderlin számára az ihlet forrása volt, és a költészetében úgy jelenik meg, mint akinek személyisége, szándéka és cselekvőképessége van. Miután azonban vízerőművet telepítettek „rá”, még a hatalmas Rajna is úgy jelenik meg, mint „valami, ami a rendelkezésünkre áll”. Heidegger felfogása szerint a vízmérnökség – az általa megteremtett csodákkal együtt – alapvetően átformálja a folyóhoz való viszonyulásunkat; eleven és független létezését alávetettséggé, szolgasággá változtatja. A folyó infrastrukturális újrafogalmazása – állítja – annak szélesebb érvényű következményeit jelképezi, hogy a technokrácia adminisztratív tevékenysége „kiszámítható összefüggésrendszerré” téve ejti csapdába a természetet. Semmi sem jó önmagában és önmagáért, mindennek jónak kell lennie valamire. A folyó azonossága rögzül, és sajátossággá, jelleggé válik, ami kizárólag a vízhozam és a megawattok fogalmaival értelmezhető.

A Jangcén épített Három-szurdok-gát tározója olyan irdatlan mennyiségű vizet tart vissza, hogy mérhetően lassította a Föld tengelyforgását. A folyó vízgyűjtő területén ma 50 ezer erőmű működik. Európa folyórendszerein minden más kontinensnél több akadályt építettek; több mint egymillió duzzasztógát szabdalja darabokra a természetes vízfolyásokat, és mára alig néhány maradt szabadon. Ha az ember elsétál a kilenc kilométer hosszú hollandiai Oosterscheldekering-gát végéig – ez a létesítmény egy valóságos királyság, aminek létrejöttét a tájléptékű vízmérnökség és vízgazdálkodás lángelméinek munkája tette lehetővé –, egy betontömbbe vésett feliratot láthat: hier gaan over het tij, de wind, de maan en wij, „itt a szél, a hold és mi uralkodunk az árapály fölött”. Jó néhány gát persze csodákat tett az emberi társadalmak fennmaradása és felvirágzása tekintetében: energiával láttak el városokat, milliókat mentettek meg a szomjazástól, ujjongó örömmel töltötték el a szíveket mint az emberi reménység szimbólumai, és olyan, szélsőségesen különböző emberek törekvéseit egyesítették, mint Dzsaváharlál Nehru, Woody Guthrie és Joszif Visszarionovics Sztálin.

A szavak jelentése – akárcsak a víz – felhalmozódhat, megrekedhet a gondolatok duzzasztógátjának falai mögött. A „folyó” szó felgyülemlett jelentése mára valamiféle „szolgáltatóvá” vált; egy önazonossággá, amit éppúgy tartanak meg a képzelőerő által létrehozott konstrukciók, mint a táj alakzatai. Egyre vízhatlanabbak lettünk; fogalmilag védettek a folyókkal való finom, érzékeny és változatos viszonyokkal szemben, bár továbbra is ezek mossák át a testünket, a gondolatainkat, a dalainkat és a történeteinket. Ahogy a folyók a tájat szövik át, ugyanúgy járják át az embereket is.

A modern világ számtalan eltüntető trükkjének egyike, hogy odaveszett saját következtetéseinek átmenetisége, időlegessége. Magától értetődőnek tekintjük, hogy a folyók létezését magától értetődőnek tekintjük. Nem okoz megütközést például, hogy az áramló édesvíz kisajátítható és áruba bocsátható; valójában folyékony birtoktárggyá csupaszítható – vagy hogy a folyópartra való lejutást szigorúan ellenőrizhetik, akár meg is tilthatják, ahelyett hogy a nagy, kék közkincs része lehetne. Normálissá, természetessé vált, hogy egy vállalat a törvény előtt jogállással rendelkező személynek számít, akinek jogai vannak, egyebek mellett ahhoz, hogy pereket kezdeményezzen, miközben egy folyónak, aki évezredek óta létezik, egyáltalán nincsenek ilyen jogai.

A folyóinkat ma béklyóba köti a tárgyiasítás és kiaknázás logikája. Hatalmas erők kellenek majd ahhoz, hogy kiszabadítsunk rabságából egy ősibb és összetettebb felfogást, és újjáélesszük a kapcsolatunkat azokkal a roppant és titokzatos jelenlétekkel, amelyekkel a tájon osztozunk. Ám ahogy a közgazdász Erich Zimmermann felejthetetlen mondása tartja: „Az erőforrások nem léteznek, hanem lesznek” – amiből ugyanakkor az is következik, hogy meg is szűnhetnek.

Különös könyvecskéjében – H_2O and the Waters of Forgetfulness (H_2O és a feledés vizei; 1985) – az osztrák filozófus és társadalomkritikus Ivan Illich azt elemzi, hogy mennyire „elfelejtettük” a vizet. A történet, amit elbeszél, a kiábrándulás és az egyneműsítés története. A vízből, állítja, kimostuk a bonyolult társadalmi és metafizikai tartalmakat, és „tisztító folyadékká” üresítettük. A folyó metaforát önmagába visszafordítva úgy fogalmaz, hogy a Nyugat ivott a Léthe feledést hozó vizéből, ekképpen elfojtotta a „mély képzelőerő” vizeit.

Illich egy nyugtalanító látomásban elképzeli ennek az amnéziának a lehetséges ellenpontját: „A történész az álom-vizeket felfelé követve megtanulja megkülönböztetni számtalanféle hangjukat.”

Az eleven világ mindinkább eltávolodott tőlünk, átváltozott „durva anyaggá”, és ez következett be a nyelvhasználattal is. Lassan csaknem kiveszett a nyelvezet – Robin Wall Kimmerer nagyszerű kifejezésével „a lényiség nyelvtana” –, amely fel- és elismerte a föld és a vizek élő voltát. A folyók iránti szeretet nyelve jórészt odalett.

Az élettel átszellemített nyelvi formák olykor még ma is előbukkannak, és megérintik az ember lelkét. 2021 áprilisában négy asszony – egy törzsi szövetség tagjai – levélben kérte Joe Biden elnököt, hogy nyilvánítsa védetté a Medve Fülének (Bears Ears) nevezett szent földjüket, Utah államnak azt a sivatagos régióját, ahol Donald Trump engedélyezni kívánta a fúrást és a bányászatot. A The New York Times közölte a levél teljes szövegét. „A mi történetünk régi időkig nyúlik vissza – írták az asszonyok. –

Mély kapcsolatban állunk a földekkel, akiket lakunk. Tudjuk a nevüket a hegyeknek, a növényeknek és az állatoknak, akik mindenre megtanítanak bennünket, amire az élethez szükségünk lehet. (…) Úgy ismerjük ezeket a földeket, ahogy az anya ismeri a gyermekét. Az őslakos asszonyok a világ minden táján tudják, hogy hol vannak a források, hol nőnek a növények, akik ehetőek vagy akik az orvosságokhoz szükségesek, és tudják, hogy mely állatok azok, akiktől tanulnunk lehet.”

Nem „amelyek”, hanem „akik”. A földek, akiket lakunk. A szavak világokat teremtenek. A mai nyelvben a folyók, a fák, a hegyek, az óceánok, a madarak és mindenféle állat a lelkes személynek tekintett embertől eltérően nem „aki”, hanem „ami, amely” névmást kap, és ez tárggyá, anyaggá alacsonyítja őket. A természeti jelenségekre, a táj elemeire, az állatokra és a növényekre azt mondjuk: „az”, nem pedig „ő”; a patak, amely folyik, az erdő, ami növekszik. Magam szívesebben beszélek patakokról, akik csörgedeznek, és fákról, akik lombosodnak. A folyóról egyes számban beszélünk, és egy dologként emlegetjük, csakhogy valójában a dolgok és lények roppant sokaságát tartalmazó lényiségnek kellene tekintenünk. A „folyó” szó nem ige. De mi lehetne igébb, mint a folyó?

A „nyelvtan” az, ami rendet teremt a dolgok összefüggéseiben. A szavak szárazon hangzanak, de hatalmas erő rejtőzik bennük. A középkori angolban a grammar (nyelvtan) szó varázslatot is jelentett; a bájolást, varázslást tartalmazó könyvet így hívták: „gramarye”. A lényiség nyelvtana ma is bűverővel tölti meg a létezést. Ha elképzeljük, hogy egy folyó él, máris másképpen csillog a vize. Az ilyen találkozásból új lehetőségek támadnak, és a magány egy-két lépéssel hátrálni kényszerül. Robinson Jeffers szépséges szavaival élve: az ember szerelmes lesz a világba.

Maori nyelven üdvözlésként, köszöntésként azt kérdezik: „Ko wai koe?” – ami szó szerint azt jelenti: „Kik a vizeid?” Az én vizeim a Cairngorm-fennsíkon eredő Dee folyó, aki 1200 méter magasságban bugyog elő a gránit repedéseiből, ott, ahol hófajdok és hósármányok élnek, és vakít a téli napsütés; meg a névtelen, kicsi patak, aki a Fehér-domb lábánál, egy kicsiny üregben feltörő forrásból születik.

Idézzük fel gondolatban az országunk térképét, és képzeljük el, hogy nem szerepel rajta semmi más, mint a folyók és patakok – csakis ezek. Gondoljuk azt, hogy ragyogó színekben tündökölnek, kékben, zöldben, bíborban és ibolyában. Egészen új földrajz jelenik meg a szemünk előtt. A földet sűrűn hálózzák be a hajszálfinom erek. A hegyhátak sötét, kanyargó ürességként tűnnek elő, a vízgyűjtő területek mesteri ügyességgel vastagabb szálakba, kötegekbe szőtt kusza vízfonalak. Most billentsük meg a képet, és nagyítsunk bele. A minta megismétlődik, és így tesz minden egyes léptékváltás után: az erek, patakok, mellékfolyók és csatornák fraktálszerűen szerveződnek; olyanok, mint az eleven test érrendszere. Vagy az idegrendszer.

Mindannyian egy-egy vízgyűjtő terület vagyunk.

Az én hazámban, Angliában lassan kibontakozó, de rémítő csapás sújtja a folyókat és patakokat. Az érvényben lévő törvények és szabályozások nem tudták megvédeni őket. Az áramló vízhez való jelenlegi viszonyunk nem vetett gátat a folyóinkat sanyargató lassú erőszaknak.

Az „elmozduló alapvonal-szindróma” névvel illetik azt a folyamatot, amelynek során minden új nemzedék normálisnak tekinti a folyamatosan sérülő és károsodó természeti világ éppen aktuális állapotát, és a normának érzékelt szinthez méri a további veszteségeket. Aki az 1970-es években született, jól emlékezhet arra, hogy egy hosszabb utazás során számtalan parányi rovar kenődött szét az autók szélvédőjén. A mai autókon ennek már csak elenyésző töredéke látható, de akik a 2000-es években születtek, nem érzékelik ezt a jelentős és sokatmondó változást, a rovarpopuláció súlyos csökkenését, mert a korábbi bőséggel soha nem találkoztak. A jelenség, amit olykor „generációs amnéziának” is neveznek, hatékonyan álcázza a bajt, és lehetővé, illetve észrevétlenné teszi a további ökológiai károkozást.

Az elmozduló alapvonal-szindróma elkendőzte folyóink folyamatos pusztulásának fázisait. A korábban kristálytiszta folyók vizéből már nem lehetett inni anélkül, hogy az ember ne betegedett volna meg, később pedig úszni sem lehetett bennük. Már majdnem késő volt, amikor a katasztrófát felismertük. Ahogy a folyók nagy védelmezője, Feargal Sharkey fogalmazott: „Egyszerűen az az igazság, hogy Anglia minden folyója haldoklik.” Haldokolnak a figyelmetlenségünk miatt, és haldokolnak, mert szándékosan megöljük őket.

Nem kell így lennie. Az elmozduló alapvonal-szindróma visszafelé is működhet. A hanyatlás helyett a javulást is normává tehetjük, és ennek gyorsulását, növekedését óhajthatjuk – nevezhetjük akár „emelkedő alapvonal-szindrómának” is. Forgathatjuk a gombolyagot az eddigivel ellenkező irányba, és olyan jövőt teremthetünk, melyben a megszületendő gyermekek számíthatnak arra, hogy a folyók egyre tisztábbak és szabadabbak lesznek.

A folyókat könnyű megsebezni, de ha esélyt kapnak, meglepő gyorsasággal gyógyulnak. Az élet visszafolyik beléjük.

Amikor 2011 szeptemberében, egy évszázaddal a megépülése után elbontották a Washington állambeli Alsó-Elwha-gátat, a folyó elképesztően hamar új életre támadt. A víz a torkolatvidékre sodorta a gát mögött felgyűlt több millió köbméternyi hordalékot, ott kavicsos szigeteket és homokpadokat épített belőle, ezek pedig megvédték a partot a viharoktól, és új, összetett élettereket hoztak létre. A kiszáradt víztározó területén hamarosan erdő és aljnövényzet kezdett növekedni: juhar, fenyő és cédrus, hatalmas, bíbor foltokban csillagfürt, meg nyár és fűz. Fekete medvék és pumák járták a bozótot és caplattak át a sekélyeseken. A folyóból kiemelkedő köveken szolgálatkész pincérekként hajlongtak a csinos kis vízimadarak. A felszín alatt is csodák mentek végbe. Ahogy megtisztult a víz, a vándorló lazacok, akiknek már nem állta útjukat a gát, évről évre, eleinte néhány százan, de aztán ezrével visszatértek, hogy a folyó felső, sekélyes szakaszain lerakják ikráikat, aztán elpusztuljanak az éves vonulás vad drámájában, amely éppoly hátborzongatóan idegen, mint a görög tragédiák.

A lazacokkal együtt visszatértek azok is, akik velük táplálkoznak. A lazacok otthona az óceán, és amikor ívni jönnek, testükben az onnan származó tápanyagokat hozzák messze fel a kontinens belsejébe. Az Elwha felső szakaszain dögevők ráncigálták ki a vízből az élettelen vagy haldokló halakat, bevonszolták őket az erdőbe, felfalták a húst és a beleket, a csontvázat meg otthagyták a mohával és avarral borított földön. A gombák fehér kísértetujjaikkal felnyúltak értük, lassan a mélybe húzták, lebontották őket, és a tápanyagokat megosztották a fák gyökereivel. A folyó közvetítésével táplálta az erdőket az óceán.

Visszatértek az emberek is; kiránduló családok, evezősök, politikusok – és az Elwha alsó folyásánál élő klallam törzs, amelynek szent földjét száz évvel korábban megfojtotta a víztározó. Évtizedeken át küzdöttek a gát lebontásáért, és most a puszta kezükkel tonnaszámra hintették szét az ősidők óta itt élt növények magjait, hogy újraerdősítsék a folyó visszatérésével megelevenedő területet.

A folyók reményt hoznak.

A gondolatok térben és időben mozognak. Úsznak, mint a hal. Sodródnak a szélben, mint a virágpor. Vándorolnak, mint a madarak. Olykor egészen körbejárják a világot, és új helyeket találnak, ahol kivirágozhatnak.

1971-ben, egy októberi napon egy fiatal tudós, Christopher Stone a Los Angeles-i Dél-kaliforniai Egyetemen szemináriumot tartott a tulajdonjogról. Fárasztó előadás volt, a diákok kimerültek voltak, lanyhult a figyelmük; a tollaikkal babráltak, és ki-kibámultak az ablakokon. Stone úgy döntött, hogy megpróbálja még egyszer felkelteni az érdeklődésüket. Mondott valamit, amitől a hallgatók valóban felélénkültek, és amin még ő maga is meglepődött. Nem hitte volna, hogy ezt fogja mondani.

– Szóval… – kezdte habozva –, hogyan festene egy gyökeresen újszerű, a jogon alapuló közösségi tudatosság? Egy olyan tudatosság, amiben… a természetnek is lennének jogai. Igen, a folyóknak, a tavaknak, a fáknak meg az állatoknak. Hogyan hatna egy ilyen szemléletű jogrendszer a közösségek önmagukról alkotott nézeteire?

A hallgatók felhördültek. Hát hogyan lehetnének jogai egy folyónak?

Hogyan lehetne egy erdő jogi személy? A törvényszékeket megfojtanák a bosszantó keresetek. A dolgot ráadásul sérelmesnek éreznék azok az emberek, akiknek máig jogfosztottságban kell élniük. Ki képviselne egy folyót a bíróság előtt, és egyáltalán: honnan tudnánk, hogy valójában mit akar egy folyó? Aztán ha egy folyó indíthatna pert, akkor vajon be is lehetne perelni, mondjuk azért, mert elárasztott valamely területet? Csupa remek kérdés. Egyvalami azonban biztos: Stone-nak sikerült felszítania a diákok érdeklődését.

A gondolatai később is vissza-visszatértek arra, ami történt. Fogalma sem volt, honnan jött az ötlet, azt azonban felismerte, hogy valójában pontosan azt akarta mondani, amit mondott. A folyóknak jogokat kellene kapniuk. Az erdők jogi személlyé válhatnának. Csak azt nem tudta elképzelni, hogyan. Így aztán elővett egy sárga jegyzetfüzetet, és nekilátott a terv kidolgozásának.

Az elgondolás gyors iramban formálódott: 1972-ben látott napvilágot Legyen-e a fáknak jogi személyiségük? című cikke (ma jogtudomány-történeti mérföldkőnek tekintik), majd hasonló címmel megjelentette a könyvét is, amely immár ötven éve újabb és újabb kiadásokat ér meg. Az alapgondolatát eleinte nemcsak hogy ellenállás fogadta, de egyenesen kiröhögték. Bírók és ügyvédek szünet nélkül gúnyolódtak rajta. Stone nem foglalkozott ezzel. Tudta, hogy minden új és nagy hatású eszmének meg kell fizetnie ezt az árat, el kell viselnie ezeket a megpróbáltatásokat. 1972-es cikkében ezt írta: „Valahányszor mozgalom indul azért, hogy valamely új »entitást« jogokkal ruházzanak fel,

az ilyen felvetés különösnek, ijesztőnek vagy nevetségesnek hangzik … Ennek részben az az oka, hogy amíg egy jogokkal nem rendelkező dolog nem kapja meg az őt megillető jogokat, nem tekintjük másnak, mint olyasminek, ami hasznot hoz nekünk, vagyis azoknak, akik jogokat birtokolnak.”

Közel negyven évvel azután, hogy Stone először vetette fel a természet jogainak fogalmát, a könyve egy maori jogtudós asszony kezébe került. Jacinta Rurut megdöbbentette a hasonlóság Stone merőben újszerű, a természeti létezők személyi jogokkal való felruházásáról alkotott elképzelése és az ősi maori felfogás, a folyókkal mint eleven, szent ősökkel való kapcsolat között.

Jacinta Ruru 2010-ben egyik tanítványával, James Morrisszal közösen publikált egy Giving Voice to Rivers (Hangot adni a folyóknak) című dolgozatot. „A világ őslakos népeinek erős kapcsolataik vannak a folyók áramló édesvizével” – indul a cikk, majd kitér Stone munkájára, és fontolóra veszi a természet jogainak fontosságát Aotearoa (Új-Zéland) folyóinak összefüggésében. „Megítélésünk szerint a folyóink esetében ideje lenne fontolóra venni a felvetés megvalósítását – írják –, minthogy ez a lépés izgalmas kapcsot jelentene a maori jogrendszer és az állam jogrendszere között.

A »jogi személyiség« fogalma egybecseng a természeti világot megszemélyesítő maori jogfelfogással. Azáltal, hogy eleven létezőkként tekintünk a folyókra, a bennük munkáló manát (hatalom) és maurit (életerő) nagyobb eséllyel látjuk egyetlen, holisztikus lénynek, nem pedig elkülönült, élettelen dolgoknak: áramló víznek, partnak és medernek.”

Morris és Ruru javaslatát mindössze hét évvel később, 2017. március 20-án egy rendkívüli törvény, a Te Awa Tupua Act elfogadásával valóra váltotta a wellingtoni parlament. Az aktust örömkönnyekkel, énekkel és tánccal ünnepelték a képviselők. A törvény a Whanganui folyóra vonatkozik, aki az Északi-sziget három vulkánjának hóborította lejtőin keletkező olvadékvízként születik meg, és vagy 300 kilométeren át fut a meredek hegyoldalakat borító esőerdőn, mély hasadékokon és bozótosokon át, majd Whanganui város közelében éri el a Tasmán-tengert.

A törvény alapja egy igen merész állítás: a Whanganui folyó él, és ő a Whanganui iwi (törzs) őse. A szöveg egyértelműen kijelenti, hogy a folyó „oszthatatlan és eleven egész, életerővel bíró szellemi és fizikai létező”. A maori szó, amely a törvény szövegében is megjelenik a folyó meghatározásánál, a mouri; azonos értelmű a Morris és Ruru által használt maurival; lefordítani vagy kifejezni valahogy így lehetne: „életelv, életesszencia, egy lény vagy létező lényegi jellege és életereje”. A legközelebb eső európai kifejezés az anima, ami életerőt, lelket, lélegzetet vagy levegővételt jelent (és ebből ered az „animál”, „animális”, „animizmus” stb. kifejezés is).

A törvény a hegyektől „a tengerig húzódó Whanganui folyó teljes egészét, annak minden fizikai és metafizikai elemével együtt egyetlen egységnek” tekinti. Milyen szépségesen összegző, mindent felölelő meghatározás! Ahogy egy fa nem pusztán a törzséből áll, hanem éppúgy részei az ágak, a levelek és a gyökerek, valamint a rajta, benne és körülötte tenyésző élőlények is, ugyanúgy a folyó sem csupán a főmederben folyó víz, hanem részei a források, a belé ömlő mellékfolyók, a vízgyűjtő területe és a torkolata is – és mindaz, amit a törvény „a folyó emberi és nem emberi közösségeinek” életeként és egészségeként határoz meg; mindaz, ami a vízgyűjtő területén belül létezik, és aminek jólléte nem választható el a folyó jóllététől. Ahogy a törvényben is idézett whanganui mondás tartja: Ko au te Awa; ko te Awa ko au, „Én vagyok a folyó, a folyó én vagyok”.

A törvény a folyó élőként való elismerése mellett egy másik, rendkívüli jelentőségű lépést is megtesz: „jogi személyiséggel” is felruházza a folyót, vagyis azzal a képességgel, hogy a bíróság előtt önmagát képviselheti, és jogokat gyakorolhat – például jogot ahhoz, hogy akadálytalanul és szennyezéstől mentesen jusson el a tengerig, és ahhoz, hogy egészséges, virágzó életet éljen. A törvény egyúttal létrehozza a folyó „emberi arcát” képviselő, Te Pou Tupua (a Folyó Őrzői) nevű testületet. Az őrzők feladata, hogy beszéljenek a folyóval, és felszólaljanak az érdekében, kötelességük védelmezni, és segíteni életerejének kiteljesedését.

A Te Awa Tupua Act a Brit Korona és a Whanganui iwi között, a földhöz és a vízhez való jogokért mintegy 180 éve folyó harc végkimenetele. A küzdelem valójában a folyóval kapcsolatos két, össze nem egyeztethető szemlélet konfliktusa volt.

A Korona azt a haszonelvű felfogást képviselte, amely mindig is erőforrásként, szolgáltatóként tekintett a Whanganui folyóra: csak azért van ott, hogy az állam kedve szerint kezelje; fel- és kihasználja, és önös céljai érdekében fogalmilag szétválasztható, árucikként kezelhető elemeire bontsa: mederre, partra, áramló vízre, halállományra és a mélyben rejtőző ásványokra. Azóta, hogy a 19. században magáénak nyilvánította a vidéket, a Korona erdőt irtott, robbantott és bányászott; kiemelte, hasznosította és szennyezte a vizet; eltérítette és a 2000-es évek elejére súlyosan meggyengítette és megbetegítette a folyót.

A másik szemléletmód a Whanganui iwi törzsé. „Azzal kívánjuk kezdeni, hogy [a folyó] eleven lény, és ebből az alapvető meggyőződésből kiindulva gondolkodunk a jövőjéről – jelentette ki Gerrard Albert, a törzs főtárgyalója. – Azért küzdöttünk, hogy találjunk egy olyan törvényi megközelítést, amely mindenki számára világossá teszi: a mi nézőpontunkból az a helyes felfogás, amely a folyót élőlénynek tekinti, oszthatatlan egésznek, ahelyett hogy a hagyományos modellnek megfelelően csak a birtoklás és gazdálkodás tárgyaként gondolna rá.”

A Te Awa Tupua Act elfogadása világszerte olyan hatást keltett, mint valami gongütés. Az a tény, hogy a modern demokrácia legmagasabb törvényhozói szintjén elismerést nyert egy „nagy folyó” jogokkal bíró, „eleven lény” mivolta, megragadta az emberek képzeletét.

Az esemény új erőt és lendületet adott annak a hevült és indulatos eszmeáramlatnak, amelyet ma „A természet jogai mozgalomnak” nevezünk.

Kevés olyan hatékony dolog van, mint egy eszme, amelynek eljött az ideje. Az elmúlt húsz évben az ökológiai vészhelyzetekből is erőt merítő mozgalom gyakran ihletett újfajta álmokat a jövőről, és kavarta fel az ortodox tespedtséget azzal, hogy, akárcsak a jogot, kihívások elé állította a képzeletet is.

Világszerte egyik esetet a másik után vitték bíróság elé, hogy rámutassanak a ma érvényes törvénykezés alapszemléletének emberközpontú voltára; a folyók, hegyek és erdők életéért, hangjáért és jogaiért való kiállás felvillanyozta az aktivistákat, a törvényhozókat, a politikusokat és a művészeket. Az úttörő munka meghatározó részét azok végezték, akiket egy mexikói aktivista, Gustavo Esteva „alulról jövőknek” nevezett, „alulról szerveződő csoportoknak, amelyek itt és most változtatják meg a világot” – ezek elsősorban a helyben élők és az őslakos közösségek, akiket a fenyegető veszély és az otthonuknak tekintett táj elvesztésének közös tapasztalata serkentett cselekvésre. Az esetek nagy részében nők, asszonyok, akik újra meg újra vezető szerepet vállaltak az egyes területeken.

A mozgalom érdeklődése mindenekelőtt a folyókra irányult. „A folyókat megillető jogok” lettek az új jogalanyiság leggyakoribb formái számos országban, Ausztráliától Kolumbiáig és Kanadától Bolíviáig. Bangladesben a bíróságok elrendelték 231 engedély nélkül működő és a Buriganga folyó jogait megsértő üzem bezárását. Az angliai Sussexben egy helyi tanács elismerte az Ouse folyó jogait és jogi személyiségét. Megfogalmazták A folyók jogainak egyetemes nyilatkozatát, amely eleven lényeknek nyilvánítja a folyókat, és bevezeti „a folyáshoz való jog” és „a szennyeződéstől való mentesség jogának” fogalmait is.

Nem meglepő, hogy a folyók központi szerepet töltenek be ebben a mélyreható újragondolási törekvésben. A hatalmas erejű, akaratos, mélységes imádatban részesített és gyalázatosan bántalmazott folyók már régóta a geológia és a teológia határvidékén foglalnak helyet. Metaforákkal szolgálnak az életünkhöz, és ellenállnak arra irányuló próbálkozásainknak, hogy értelmezzük őket. Úgy látom, hogy a fékezhetetlen, cseppfolyós és végtelenül másféle folyók olyan erőteljes létezésként vannak jelen, aminek jóvoltából képesek vagyunk másképpen gondolni a vízre. Soha nem fogunk tudni úgy gondolkodni, mint egy folyó, de talán megtanulhatunk együtt gondolkodni velük.

A természet jogai mozgalom legnagyobb érdemének azt tartom, hogy betölti „a lényiség egyfajta jogi nyelvtanának” szerepét; kísérletet tesz olyan hatalmi struktúrák megteremtésére, amelyek révén a világfelfogásunk sokkalta élőbb lehet, mint amit bármely hatalom általában lehetővé tesz. „A törvény – ahogy a nyikina warrwa törzsbeli tudós és aktivista asszony, Anne Poelina fogalmazott – sokféleképpen felhasználható arra, hogy megtanítsa az embereket odafigyelni a folyókra, gondoskodni róluk és tanulni tőlük.” A természet jogainak elismerése az egyik eszköze annak, hogy egy másféle történetet mondjunk el az eleven világról, egy igen ősi történetet, amit új formába öltöztetünk. Olyan történetet, mondja D. H. Lawrence, amelyben a világ végül is „nem valamiféle gépezet”, hanem „élő, eleven lény”.

2022 aszályos nyarán, Szent Iván éjszakáján mintegy száz ember társaságában álldogáltam a Cam folyónál, amely az otthonomhoz közeli forrásokból ered, és átfolyik a szülővárosomon. Azon a forró délutánon aranyszínű és mézsűrűségű volt a fény, a fű megbarnult a hetek óta tartó forróságban. A levegő olyan volt, mint egy kohóban, és mindannyian tisztában voltunk azzal, hogy a Cam beteg. Csurgott rólunk a verejték, az előttünk csordogáló víz sekély volt, és zsírosan nyálkás. A felszínen loncsos hajfürtök módjára ernyedten ingadozott a hínár.

Közösen olvastuk fel a Cam folyó jogainak nyilatkozatát, mintha attól, hogy fennhangon kimondjuk, már meg is valósulna: Kijelentjük, hogy a Cam folyónak és mellékfolyóinak joguk van szabadon folyni, a túlzott vízkivételtől és szennyezéstől mentesen… Egyszer csak nem jött ki több hang a torkomon, mert elárasztott a remény és a hiábavalóság érzése. Korábban soha nem tapasztalt indulatok kavarogtak bennem, és elakadt a hangom.

A sorsunk együtt áramlik a folyók sorsával, ez mindig is így volt.

Kétségek közt és bizonytalanul kezdtem meg utazásaimat a folyókkal. Tudtam, hogy a kérdés, amit a címben felteszek, és amire a választ keresem, rémisztően nehéz akkor is, ha azt szeretném, hogy a válasz olyan egyszerű legyen, ahogy a kisfiam gondolta.

Nagyon sokat számít, hogy milyen választ adunk erre a furcsa és provokatív kérdésre. Már az is komoly lépés, hogy egyáltalán feltesszük. A válasznak ma nagy jelentősége van annak összefüggésében, hogy miként ismerjük meg, szeretjük és lakjuk be a Földet úgy, hogy mindvégig igazságosak és tiszteletteljesek vagyunk vele. Az évek, amiket a megfejtés keresésével töltöttem, felkavaróak voltak, de egyben megvilágosítóak is, és a legigazabb és legösszetettebb választ végül – természetesen – egy folyó adta meg.

Utazásaim során találkoztam ellopott, megfojtott és eltűnt folyókkal, és láttam, ahogy vállalatok, bűnözők és kormányok kíméletlenül gyakorolják a hatalmukat. Találkoztam a folyók védelmezőivel, akik olykor a saját életüket is kockára téve próbálják meg újradefiniálni az „életről” alkotott fogalmainkat; olyan emberekkel, akiknek a számára megengedhetetlen fényűzés az elkeseredés. Láttam, ahogy egy érthetetlen és megmagyarázhatatlan erővel felruházott asszony a víz által nyert gyógyulást, és tanúja voltam két felfedezésnek, amelyek egyike egy kissé megváltoztatta a földi élet általunk felrajzolt történetét. Azt, ami tíznapi evezés után Kanada távoli északkeleti részén, a szurdokban történt, azon a helyen, ahol, mint kiderült, minden összefolyik – nos, még nagyon messze vagyok attól, hogy elfogadjam, nemhogy megértsem. Azt hiszem, soha nem fogok tudni dűlőre jutni vele.

Első utazásom egy ecuadori felhőerdőbe vezetett. Egy eleven erdőbe, amelyben a folyók úgy futnak, mint testben a vérerek. Olyan hely ez, ahol újramesélik a világ legősibb írott történetét – csak ezúttal a vége más.

Éjszaka van, az Egyenlítőtől alig néhány kilométernyire, a felhőerdő magasában, minden úttól távol. A levegő hideg, a talaj nyirkos. Csicseregnek és csattognak az éjszaka teremtményei. Lent, a szakadékban szüntelenül énekel egy alig megszületett folyó.

Egy kicsi tisztáson tűz ég – parányi fény a roppant sötétségben. Árnyékok és fények festenek tigriseket a környező levelekre, azokon túl minden irányban csak a végtelen erdő, amit behálóznak a vízfolyások és átitat az ezerféle hang.

Az erdő szemei figyelnek. A folyó fülel.

Az erdő szemei látják, hogy néhány ember kuporog a tűz körül.

A folyó hallja, hogy egyikük sír.

I. RÉSZ

A cédrusok folyója
(Ecuador)

Hogy a fákat, a folyókat vagy a hegyeket ne tartsuk többé csupán „természeti erőforrásnak”, annak az egyik módja az, hogy társainknak, rokonainknak tekintjük őket. Azt hiszem, megpróbálom szubjektivizálni a Mindenséget, mert nézzék csak, hogy az objektivizálással mire jutottunk.

A szubjektivizálás nem feltétlenül jelent elfoglalást, gyarmatosítást, kizsákmányolást. Sokkal inkább azt, hogy kitágítjuk a tudat és a képzelet határait.

Ursula K. Le Guin (2017)

Az első éjszakán, amit a magastáborban töltünk, világosság támad a felhőerdőben.

Az elsők a szentjánosbogarak; röptükben felvillannak és kihunynak narancsos fényű lámpácskáik. Utánuk az aljnövényzetben élő világító férgek gyújtják meg sárgás fénnyel derengő lámpásaikat. Aztán a csettegő hangú, a mély sötétségben testetlennek tűnő farksodrók vörösen izzó szemei lobbannak fel; pislogás nélkül bámulnak bennünket a lombok közül.

Tőlünk messze nyugatra vihar dúl a Csendes-óceán partvidékén. Kékesfehér villámok rajzolják ki az erdő borította hegyek kontúrjait. Idáig a mennydörgés már nem hallatszik el.

Délebbre kitör a Cotopaxi. Magmakamrája bugyogva háborog. A mozdulatlan levegőben kétezer méter magas hamuoszlop lebeg.

Délnyugat-Ecuadorban, a Portovelo-Zamora bányavidéken az aranyfeldolgozó központok meddőhányóiból higany szivárog a Puyango folyóba, amely a határ túloldalán Tumbes néven folytatja útját – vagy harminc kilométeren át mérgezve a vizet.

Az arany határidős piacán egy trójai uncia azonnali árfolyama felkúszik 1517 dollár fölé.

A kis tisztáson szorosan körülüljük a tüzet, melegszünk, és vigaszt nyújt a többiek közelsége. Az éjszaka közepén hűvös a levegő. A lomb résein át elő-előbukkanó kékesfekete égen ragyognak a csillagok. Itt, az Egyenlítő közelében számomra szokatlan szögben állnak a csillagképek.

Hatalmas erővel tör rám az érzés, hogy mennyire távol vagyunk minden úttól, és milyen messzire behatoltunk az erdő sűrűjébe.

Aztán észreveszem, hogy Giuliana csendesen sír az árnyék homályában. Apja váratlan elvesztése még mindig nagyon fáj neki. Még mindig a halál házában járok…

A könnyein át halványan rám mosolyog.

– Szomorúságból sírok – mondja –, de az örömtől és a megkönnyebbüléstől is amiatt, ami itt az erdőben történt, a folyóval, meg veletek. Meg hogy visszatért belém az, amiről azt hittem, hogy örökre elveszett.

Egy éjszakai madár dalol trillázva, áttetsző tisztasággal.

A tűz lassan leég, amíg már nem marad más, mint pislákoló szemek alkotta, kusza kör.

Ecuador fővárosában egy falra festve olvasható a felirat: ¡Bosques sin Minería!: #JusticiaLosCedros – Erdők bányászat nélkül! #Igazságot Los Cedrosnak.

¡La MINERÍA impulsa el Buen Vivir! – így egy rézbányavállalat hirdetése egy út menti óriásplakáton. – A bányászat jobb életet hoz!

– Hola! – kiált fel hirtelen Giuliana. – Ki a lámpákat! Nézzetek körül!

Mindannyian kikapcsoljuk a fejlámpáinkat. A szemem lassan hozzászokik a sötétséghez, és látom, hogy körülöttünk minden valami különös, korábban soha nem látott fényben fürdik. Sárgás-ezüstös derengés, hő nélküli, és valamiképpen a megvilágított tárgyak belsejéből ered. Felkapok valamit, amit faágnak érzékelek, de sokkal inkább olyan, mint a fényt sugárzó víz.

– Ennek olyan a fénye, mintha hullámzana – mondom.

– Mivelhogy él – mondja Giuliana. – Ezt a fényt a micéliumok keltik. Sok-sok kilométer hosszúságú gombafonalak, amelyek ebben a fában növekszenek, ebben a pillanatban, ahogy a fa elpusztul. És a micéliumokból a megfelelő évszakban biolumineszcens gombák fejlődnek ki.

Odasétálok a tisztás peremén álló korhadó fatönkhöz – az egész csak úgy ragyog attól a víztiszta fénytől, mintha valami derengő folyó áramlana benne. A fény itt-ott rácsokat alkot, máshol teljesen összefüggő. Amikor felé nyújtom láthatatlan ujjaimat, rájövök, hogy nem tudom megérinteni, de eltakarni sem tudom. Szépséges és kísérteties.

– Ez, amit itt ma este látunk, semmiség! – mondja Giuliana. – Egy megfelelő éjszaka a megfelelő helyen látni lehet, hogy az erdő összes ere világít, látni lehet, hogy minden összefügg. – Aztán csak úgy maga elé mormogva hozzáteszi: – Egyik sem lehet meg a többiek nélkül…

Egy melbourne-i irodában, amit a tulajdonosai hasonlíthatatlanul különleges és meglepetésekben gazdag munkahelyként magasztalnak, a mennyezetbe süllyesztett spotlámpák fényében egy kis jogászcsapat, anélkül hogy akár ebédszünetet tartana, az észak-ecuadori felhőerdőkben folytatható aranybányászat jogainak végleges megszerzéséhez szükséges papírmunkán fáradozik.

Az ecuadori Andok északi oldalán, a Zamora Chinchipe erdőségeiben keserűmandula-illat tölti be a levegőt.

A korhadó fatörzs sugárzik, szinte forr. A Cotopaxi fortyog. A kavargó szentjánosbogarak hunyorognak. A Cedar folyó a tenger felé siet.

– Ha a gombák beszélni tudnának – mondja Giuliana –, elmesélnék nekünk, amit mutatnak, hogy egy élőlény halála valójában számtalan más élet kezdete. Hogy az életnek nincs vége, az csak egy folytonosan változó formát öltő alapanyag.

Amikor másnap ott, a tisztáson felébredünk, a gombák derengését már elrejti a nap sokszorosan erősebb fényessége. A korhadó fa olyan, mint bármely másik korhadó fa, az ágai, mint bármely másik korhadó fa ágai.

Köd és pára tölti meg a távoli hegygerincek között kanyargó völgyeket. Valahol alattunk két tukánbajszika tompa, fátyolos huhogással szólongatja egymást.

A bajszikák duettjének szüneteiben meghallom a Cedar folyó magas, reszkető hangját a sziklahasadékból, ahogy újra meg újra megszületik.

Azért utaztam el Észak-Ecuador hegyeibe, hogy megkeressek egy folyót, találkozzam egy erdővel, és találjak két gombát – és mert ez a hatalmas erkölcsi képzelőerejű, kicsi ország 2008-ban megváltoztatta a világot.

2006 végén a szocialista demokrata Rafael Correa nyerte meg az elnökválasztást. Győzelme része volt a korszak úgynevezett rózsaszín dagályának, amikor Latin-Amerika számos országában baloldali kormányok alakultak: Venezuelában Chávez lett az elnök, Brazíliában Lula, Bolíviában pedig Morales. Correa egyik első intézkedése az volt, hogy kezdeményezte az ország új alkotmányának megfogalmazását és elfogadását. Ecuadoron reformista hullám söpört végig, 2007 novemberében összehívták az alkotmányozó nemzetgyűlést, és fél évet adtak neki az új alkotmány kidolgozására.

A 2008. szeptember 28-án népszavazással törvénybe iktatott alkotmány sok tekintetben bámulatosan haladó szellemű volt. Nem bűnügyi, hanem egészségügyi szempontból kezelte például a droghasználatot. Tizenöt albekezdésben taglalva sokféle jogot és védelmet biztosított az ország őslakosainak. A vizet „elidegeníthetetlen, elévülhetetlen, eltulajdoníthatatlan és létfontosságú köztulajdonnak” nyilvánította, megtiltotta magántulajdonba vételét, és kinyilvánította „a vízhez való hozzájutás jogát”, minthogy „az élet lényegi elemeként minden élőlény létezésének nélkülözhetetlen feltétele”.

Az ecuadori alkotmány legmerészebb és legelőremutatóbb eleme azonban a 71. és a 74. cikkely közötti rész, amely „A természet jogai-cikkelyek” néven lett ismeretes.

„A természetnek vagy Pachamamának – fogalmaz a 71. cikkely –, vagyis minden olyan helynek, ahol az élet megjelenik és szaporodik, joga van a létezéséhez, fennmaradásához, életciklusaihoz, működéséhez és evolúciós folyamataihoz szükséges maradéktalan tisztelethez.” A következő három cikkely elismeri a természet jogát ahhoz, hogy helyreállítsák a sérüléseit; elismeri a kapcsolatot a természet jó egészségi állapota és az emberek „jólléte” (sumak kawsay) között, és megfogalmazza az államnak azt a kötelezettségét, hogy korlátozza mindazokat a tevékenységeket, amelyek „fajok kihalását, ökoszisztémák pusztulását és a természeti ciklusok tartós vagy végleges megváltozását eredményezhetik”.

Mindez egyszerűen példátlan volt. A természet jogait – ahhoz, hogy létezzen, gyógyuljon, helyreállítsák és tiszteljék – a legmagasabb szinten, az ország működésének medret szabó alapelvek között rögzítették. Az állam által kötelezően védendő, „eleven lényként” ismerték el a természetet. Lényeges mozzanat, hogy a szöveg az emberiséget „a természet elkülöníthetetlen részeként”, nem pedig önálló, kimondatlanul is magasabb rendűnek tartott kategóriaként kezeli. A természeti jogok világmozgalmának lendületet adott Ecuador látomásos merészsége. Számos későbbi fejlemény, köztük a Whanganui folyó élőlény voltának és jogainak 2017-ben történt elismerése, ebben a nagyszerű pillanatban gyökerezik.

De hogyan történt mindez? 2008-ban tudniillik a modern politikai filozófia látóterének még a peremvidékén sem tűnt fel a természet jogainak kérdése. Nos, a válasz jórészt az, hogy Ecuador őslakos közösségei erőteljes nyomást gyakoroltak az alkotmány kidolgozóira. Az Ecuadorban legelterjedtebb őslakos nyelv, a kichwa sumak kawsay kifejezését (mint már említettem) általában „jó életnek” vagy „kiegyensúlyozott, harmonikus életnek” fordítják. „A jó élet jó minőségének” központi eleme annak felismerése és megértése – ahogy a filozófus Carlos Larrea fogalmaz –, hogy „körülöttünk minden létező dolog eleven lény… a folyó eleven lény… és az emberek jólléte csak a természet szellemeivel való összhangban tartható fenn és értelmezhető”. Minthogy az alkotmány egyebek mellett az őslakosok emberi jogainak védelmét is célul tűzte ki, nyilvánvaló volt, hogy támogatnia kell az őslakosok hitét, amely szerint a folyók, a hegyek és az erdők élőlények, és el kell ismernie az ebből következő jogaikat is.

2008 áprilisában, nem sokkal azután, hogy a nemzetgyűlés arról szavazott, hogy az alkotmány tartalmazza-e a természet jogait, egy uruguayi író, Eduardo Galeano karcos hangú, rövid esszét jelentetett meg La naturaleza no es muda (A természet nem néma) címmel. „A világ csendéleteket fest – így a szöveg –

…az erdők haldokolnak, a sarkvidékeken olvad a jég, a levegő belélegezhetetlenné válik, a víz ihatatlanná – Ecuador pedig új alkotmány kidolgozásán fáradozik, egy olyan alkotmányén, amely új lehetőségeket tár fel, amikor a világon elsőként ismeri el a természet jogait. (…) A természetnek sok mondanivalója van, és nekünk, az ő gyermekeinek már régóta fel kellene hagynunk azzal, hogy játsszuk a süketet.”

Talán furcsának találjuk a gondolatot, folytatja Galeano, hogy egy erdőnek vagy egy folyónak jogai lehetnek. De gondoljunk csak arra, mennyire természetesnek tartjuk, hogy egy szervezet, egy intézmény az emberekéihez hasonló jogokkal rendelkezhet – „mintha bizony egy vállalat lélegezne”! Milyen különös, hogy elfogadjuk ezt a képtelen jogi kitalálmányt, de meglepődünk, sőt olykor fel is háborodunk attól a felvetéstől, hogy egy folyó több is lehet, mint egyszerű „vagyontárgy”.

Galeano szerint a hallatlanul eredeti ecuadori kísérlet sikere nagy jelentőségű lépés afelé, hogy helyrehozzák az Andok–Amazonas-régióban a spanyol hódítás óta okozott hatalmas károkat, a folyók, földek és népek tönkretételét. A keresztény gyarmatosítás módszeresen – emberek elevenen megégetésével, felakasztásával és minden módon való gyilkolásával – igyekezett kiirtani az őslakosság hitét és világszemléletét: a természet létező szellemi lényként való értelmezését. A 16. században II. Fülöp gyarmati közigazgatása a „bálványimádás kiirtása” (exstirpációja) céljából létrehozta az inkvizíció újvilági hivatalát. Egyházi törvényszékek alakultak, és száz korbácsütésre ítélték azokat, akiket azon kaptak, hogy beszélnek egy-egy folyóhoz vagy vallásos jellegű tiszteletben részesítenek egy patakot. A spanyolok a szó legszorosabb értelmében kiverték új alattvalóikból az animista gondolatokat, és csaknem teljesen kiölték belőlük azt a meggyőződést, hogy a folyók és az erdők létfontosságúak minden élet számára, és maguk is élő, eleven lények. Ám, írja Galeano, a spanyolok érkezése óta eltelt „öt évszázad során elszenvedett megvetés és tilalmak” ellenére, és bár „a rasszizmus súlyos öröksége (…) továbbra is egyformán pusztítja a valóságos környezetet és az emlékezetet”, az Andok és az Amazonas őslakos közösségei valamiképpen megőrizték a folyók, erdők, hegyek és emberek egymásba fonódó életéről szóló, létfontosságú gondolatokat.

Ecuador abban az időben is szenvedett, ma is szenved annak katasztrofális következményeitől, hogy az Amazonas térségében végzett olajfúrások nyomán sok milliárd liternyi mérgező szennyvíz és sok millió liter nyersolaj került a természetes vízfolyásokba és a talajvízbe. A hosszan tartó környezetpusztítás mély sebet ejtett a nemzettudatban, és hatására számos ecuadori ismerte fel a multinacionális vállalatok minden jel szerint kíméletlen ragadozó szándékait, az ország folyóinak és erdőinek törékeny csodáját, az itt élő emberek és lelkes teremtmények végtelen sebezhetőségét.

Itt van hát az esély arra, állítja Galeano, hogy kezdjük begyógyítani ezeket a sebeket, és megakadályozzuk, hogy újabbak keletkezzenek. Most van az a pillanat, amikor az állam saját világfelfogásába beemelhetjük az animista gondolatokat. Újabb ilyen alkalom a következő évtizedekben nem kínálkozik – lehet, hogy soha többé.

Galeanót az esszé megírására Alberto Acosta biztatta, az a politikus-értelmiségi, akit Correa Ecuador alkotmányozó nemzetgyűlésének elnökévé nevezett ki, és megbízta az új alkotmány vázlatának elkészítésével is. Acosta ekkor már ismerte a természet jogainak filozófiáját, és az ország legjelentősebb őslakos szövetsége, a CONAIE tevékeny szövetségese volt – ez a szervezet komoly eredményeket ért el a hatalommal való küzdelemben, elsősorban a föld- és vízjogok területén.

Tudva, hogy a nemzetgyűlés hamarosan szavazni fog a természet jogairól, Ecuador 14 őslakos nemzete közül jó néhány – a shuar, az achuar, a secova, a waorani, a chachi, a cofán és a sarayaku – vénei és vezetői (jórészt sámánok) az ország minden sarkából elindultak a színhelyre, Montecristi városába. Április 9-én délután gyűltek össze az épület előtt. Acosta is csatlakozott hozzájuk. A sámánok nyilvános tisztító szertartást végeztek: énekeltek, kántáltak, dobogtak és levélcsomókkal tisztították a levegőt. A földön elhelyeztek többtucatnyi apró, 10-12 centiméter hosszúságú, barna és halvány rózsaszín, a levegőt, a tüzet, a földet és a vizet jelképező cserépedényt; némelyiknek a nyele kakas- vagy teknősfejet formázott, másokban összefont karú emberi figurák üldögéltek. „Ezek az elemek – mondta Acostának és a körülöttük egybegyűlteknek egy ifjú sarayaku vezető, Juan Gualinga – tanúskodni fognak arról, hogy ebben a nagy alkotmányozó gyűlésben figyelembe veszitek-e majd a mi érzéseinket.”

Aznap éjjel az őslakos vezetők és sámánok összegyűltek az ülésteremben. Nem léphetett be oda senki más. A terem és az épület ajtóit is bezárták. A résztvevők szertartásos körülmények között ayahuascát fogyasztottak, aztán közösen folyamodtak Pachamama, a Földanya szelleméhez, hogy legyen jelen a szavazófülkékben. Különös hangsúllyal idézték meg az épület mögött magasodó, erdővel borított hegyek női szellemét, és arra kérték, hogy töltse fel a helyiséget energiáival.

Másnap, a szavazás napján a nemzetgyűlés tagjai bevonultak a terembe, amelyet a sámánok megtisztítottak, és ahová megidézték a földlények szellemeit. Acosta megszervezte, hogy minden széken helyezzék el Galeano esszéjének egy-egy példányát, és a gyűlés egyik tagja fennhangon fel is olvasta a teljes szöveget. Nem sokkal ezután megkezdődött a szavazás. A nemzetgyűlés elsöprő többséggel támogatta a javaslatot, hogy a készülő alkotmányba foglalják bele a természet jogait.

A kérdésre, hogy „élnek-e a folyók”, Ecuador messze hangzó „igennel” válaszolt.

„Olyan eszmékkel léptünk elő – idézi fel azokat a heteket Acosta –, amelyeket fontosnak ítéltünk, bár abban az időben még nem is ismertük fel rendkívüli jelentőségüket. Az volt az érzésem, hogy máris történelmet csinálunk, de csak később jöttünk rá, mennyire fontos, amit véghez vittünk.”

A Los Cedrosnak nevezett, folyókban és felhőerdőkben gazdag északnyugat-ecuadori vidék egyike azoknak a régióknak, amelyek sorsára döntő hatással voltak a 2008-as események.

Azon a napon, amikor elindulunk Quitóból Los Cedros felé – jóval azelőtt, hogy megépítettük volna a magastábort azon a tábortűz fényében derengő, szentjánosbogarak kísértette tisztáson –, magashegyi fejfájásra ébredek. Ez a fajta enyhe, sajátos fájdalom gyakran kínozza az embert az alpesi kunyhókban meg a Himalája völgyeiben, de városokban nemigen fordul elő. Csakhogy mi 2700 méternél magasabban vagyunk, és az újonnan érkező számára túlságosan ritka itt a levegő.

Felhúzom a redőnyt, és az utca túloldalán egy kolibrit pillantok meg; ott repked a dugóban álló autók kipufogógázának felhőiben. A kismadár úgy ragyog, mint valami ékszer. A járda szélén álló fák rózsaszín virágai körül buzgólkodik, hosszú csőrét beléjük dugja, hogy nektárt nyalogasson, miközben mozdulatlanul lebeg, mint egy giroszkóp, hihetetlen sebességgel csapkodó szárnyacskái szinte nem is látszanak. Olyan hirtelenséggel rebben egyik virágtól a másikig, mintha teleportálna. Röpp, zümm, bemárt, korty. A gyomrom remeg az idegességtől, ha arra gondolok, ami következik. Egy egész gyomorra való kolibri zümmög bennem.

Hárman jönnek velem a felhőerdőbe, mindannyian más- és másféleképpen szentelték az életüket a folyóknak, az erdőknek és az embereknek: César, Cosmo és Giuliana.

César Rodríguez-Garavito kolumbiai jogászember, aki a hazájában dúló polgárháború legvéresebb éveiben nőtt fel, akkor, amikor a legfékevesztettebben folytak Pablo Escobar emberrablásai és mészárlásai. César egy haladó szellemű bogotái jezsuita iskolában tanult, itt ismerkedett meg a felszabadítás teológiájával, mely különös hangsúlyt helyezett „a szegények melletti döntésre”, vagyis arra a felfogásra, amely egy társadalom erkölcsi állapotát a legkiszolgáltatottabbakkal való bánásmód alapján értékeli. Kezdettől fogva a társadalmi igazságosság mellett kötelezte el magát, és sok évet töltött a Transzamazonas-régióban, küzdve részben az őslakosok, részben az erdők és folyók, köztük szülőhazája, Kolumbia súlyosan bántalmazott nagy folyója, az Atrato jogaiért. César szemében nem létezik értelmezhető különbség az emberi jogok és a természet jogai között; ezek az ő meggyőződése szerint szétválaszthatatlanok.

César haja a halántékánál már deresedik, azt hiszem, az ötvenes évei elején járhat, de nehéz megmondani. Nem komor és nem merev, bár az első találkozáskor talán annak tűnik. Nyugalmat sugároz, maga a megtestesült céltudatosság. Van egy titokzatos oldala is; minden áldott nap mély önátadással meditál. Szereti az erdőket, ahol egész lényét átitatja a zöld. A jogot úgy fogja fel, mint a politikai cselekvés kiterjesztését – és fordítva. Igen komoly ember, intelligenciája mint a penge, eltökéltsége pedig sziklaszilárd, amire szüksége is van ahhoz, amit csinál – de van benne valami lágyság is, ami voltaképpen mélységes együttérzés. Amikor mosolyog, valóban mosolyog. Egy kicsit Chirrut Îmwére emlékeztet a Zsivány Egyesből, a harcos papra, aki azt mantrázza: „Az erő velem van, és én vagyok az erő.” Îmwéhez hasonlóan César sem törődik a földi halandókat gyötrő gondokkal. A felhőerdőben látni fogom, hogy mintha nem is izzadna, és a bakancsa soha nem olyan sáros, mint az enyém. „Állandó vészhelyzetben élünk, Rob – mondta nekem egyszer. – Elegem van a folytonos küzdelemből. Reményre vágyom. Az éltet!” César arra törekszik, hogy felkorbácsolja a természet jogait elismerő szemlélet hullámait, és az egész világot elborítsa velük. Létrehozta a MOTH (More-Than-Human) Rights nevű csoportot, amelynek magam is tagja vagyok. Azért tart velem a Los Cedrosba, hogy megnézze, mit tehet a természet jogai mozgalom a helyszínen azért, hogy megvédje az erdőket a bányászat fenyegetésétől.

Cosmo Sheldrake 50 kiló sincs, és 180 centinél is magasabb – vékony, mint egy inda. Rakoncátlan, barna üstöke van, és kétoldalt gödröcskék jelennek meg a szája szélén, amikor vigyorog. Cosmo csupa kunkor és kacskaringó, valami kozmikus-komikus Robin pajtás; huncut és trágár, és mindig kész mulatni a saját vagy a világmindenség képtelenségein. Imádja azt a kettős szelfit, amit egyszer a grimaszvilágbajnokkal készített; a pasas egészen beborítja az orrát az alsó ajkával, Cosmo pedig áhítattal bámulja. Nagyszerű muzsikus és zavarba ejtően sokoldalú énekes; több mint harmincféle hangszeren játszik, és minden évben megpróbál kitanulni egy-egy újat, valahonnan a világ legtávolibb csücskeiből. Otthonában minden sarkot megtöltenek a legkülönfélébb hangszer-különlegességek: lófejű, gordonkaszerű jószágok Mongóliából, „belebújós” szouszafonok és a tiroli völgyekből való havasi kürt. Úgy tűnik, bármiből vagy akár a semmiből is képes zenei hangokat kicsalni: dobol a hasán, játszik az ajkával, az orcájával és a nyelvével; két kanállal vagy csonttal, netán egy joghurtospohárral. Cosmo hallgatónak is nagyszerű. Amikor figyel, valóban figyel. Belép egy másik birodalomba, átváltozik egy másik személlyé; teljes mértékben átadja magát, és feloldódik a hangok világában. Hangfelvételeket készített a legkülönbözőbb terepeken: kihallgatta a korallzátonyok lármás életét, víz alatti mikrofonokkal rögzítette a hosszúszárnyú bálnák morgásait és csikorgásait, duettet énekelt a fülemülékkel, és számtalan madáréneket gyűjtött a bölömbika ködkürthöz hasonló kongatásától az angliai tölgyesekben hajnalonta zengő kórusig. Chilében egyszer óvatosan mikrofonokat helyezett el azon a fán, akit a világon a legöregebbnek tartanak, és hallgatta az áramló nedvek lassú lüktetését. Felveszi az egész életet minden dobbanásával és surrogásával, és azért jön Los Cedrosba, mondja, mert „hallani akarja, ahogy az erdő hallgatózik”.

És itt van Giuliana. Ő sok minden: négy nyelven beszélő, chilei-olasz-brit származású biológus, filmes és aktivista; egy Pinochet idején politikai okokból bebörtönzött lány és egy szegényparaszti családból származó, pokolian jóképű olasz fiú gyermeke. Elsősorban mikológus; nagyszerű tudós, aki már két vaskos terepi gombahatározót írt a chilei fajokról (ezek a könyvek több száz napos expedíciók során születtek a világ legnyirkosabb, leghidegebb és legszelesebb vidékein), és jelentős része volt abban, hogy a Flóra és a Fauna mellett a harmadik F (Fungi = gombák) is megkapja az őt megillető helyet a természetvédelem rendszertanában.

2017 márciusában egy késő délután havas esős időben haladt egy göröngyös úton egy araukária- és bükkerdőn át. Egyszer csak a fékre kellett taposnia, mert az út bal oldalán, egy hómentes, fekete területen észrevett valamit, amire később a „zavar a mátrixban” kifejezést találta a legmegfelelőbbnek. Kipattant a kocsiból. Ott, a gyökerek és a parti csekmet között, egy szénfekete kalapján parányi fehér pikkelyekkel ékes gomba nőtt. És egy másik, amott. Aztán még egy. Összesen hat: hat fekete-fehér gomba nőtt a havas aljnövényzetben. Giulianát bizsergető izgalom fogta el. Azonnal tudta, teljes bizonyossággal tudta, hogy ezek a gombák különböznek mindentől, amit ő és a tudományos világ valaha is látott. Felismerte azt is, melyik nemzetséghez tartoznak: Amanita – így nevezik a nemzetséget, amelybe a világ valószínűleg legismertebb gombája, a piros kalapú, fehér pöttyös légyölő galóca (Amanita muscaria) is tartozik. Csakhogy azoknak az Amanitáknak, amiket Giuliana talált azon a délutánon, fehér pikkelyekkel borított, éjfekete kalapjuk volt. Lefényképezte őket, és kettőt óvatosan ki is emelt. A genetikai vizsgálat megerősítette azt, ami felől amúgy sem voltak kétségei: a modern mikológia számára új fajt sikerült felfedeznie. Ráadásul az Amanita nemzetség rendkívül régi, története a a mélyidőbe, a gondwanai fajokig nyúlik vissza. Több mint félmilliárd éve már jelen volt az egykori szuperkontinensen, vagyis a ma élő gombák egyik legősibb csoportja, és minden valószínűség szerint az elsők között alakított ki kölcsönösen előnyös partneri viszonyt a növényekkel a mintegy 400 millió évvel ezelőtt megjelent mikorrhizák hálózatának (wood wide web) formájában. „Amikor rátaláltam, és néztem a kalapja feketeségét – meséli Giuliana –, tudtam, hogy valami mélységesen ősi, sötét éjszaka feketeségébe bámulok. Úgyhogy az Amanita galactica nevet adtam neki.”

A gombák Giuliana szakterülete, elhivatottsága, metafizikája és stílusa. Alkarját gombák ábrázolásaival tetováltatta tele: van rajta korallgomba, csészegomba, egy Amanita, gombafonalak kusza hálózata, két csillaggomba, amelyek egyike éppen kilövelli a spóráit, meg a kairosz szót, ami „a döntő lépésre megfelelő, alkalmas vagy adódó pillanatot” jelent. WhatsApp-státusa folyamatosan ezt tünteti fel: en el bosque („az erdőben”), a profilján pedig a neve után két emoji szerepel: egy piros kalapú, fehér pöttyös gomba meg egy robbanás – sokat elmondva a személyiségéről: gombaimádó és energikus. Dél-chilei otthonának konyhájában, ahonnan egy izgága vulkánra látni, amely nappal füstkarikákat pöfékel, éjjel meg lángokat köpköd, egy Hongos Bar (Gomba Bár) feliratú, neonkék tábla lóg. Amikor egyszer megkérdeztem, hogyan írná le azt az érzést, ami eltölti a gombák társaságában, egy kicsit gondolkodott. „Teljesség” – mondta aztán. Ha nevet, dús, göndör, sötétbarna hajkoronája remeg – és gyakran remeg. Kedves, jóságos személyiség, akivel nagyszerű dolog elindulni egy folyó felkutatására, mert igazi vízvarázsló; olyan biztonsággal érzékeli a felszín alatti vizeket, hogy olykor nemcsak a jelenlétüket és a helyüket határozza meg, de az áramlásuk sebességét is megbecsüli.

Nagyjából egyvalami van, ami idegesíti: ha az ember valamiképpen lekicsinylően szól a gombákról.

És egyvalami van, amitől méregbe gurul: ha valaki azt mondja, hogy a gombák növények.

Egyik hibát sem akarom elkövetni.

Giuliana az expedíciónk tudományos vezetője. Főként két gombafajt fog keresni. Elsőként 2010-ben, valahol a Los Cedros felhőerdő magasában egy Bryn Dentinger nevű mikológus gyűjtött be két apró, barnás színű, hegyes boszorkánykalapos gombát. A vizsgálatok során kiderült, hogy a Psilocybe nemzetség két, korábban nem ismert fajának egyedei, vagyis pszichotropikus anyagokat tartalmazó, úgynevezett varázsgombák.

A mikológia tudománya egy új faj hivatalos elismeréséhez egy második, az elsőtől független begyűjtést is szükségesnek ítél. Expedíciónknak ez az egyik célja. Ha Giuliana megtalálná ezeket a gombákat, és hivatalosan is egyértelművé válna, hogy új fajt képviselnek, az az ecuadori alkotmány megfelelő cikkelyei alapján a Los Cedros védelmét is nagyban elősegítené.

Azt azonban nemigen tudom elképzelni, hogy Giuliana miként találja majd meg ezeket a barna gombákat a kakaószínű avar és a csokoládébarna, korhadó ágak kuszaságában, a hatalmas kiterjedésű felhőerdő rengetegében. Ez a feladat, ami persze a mi feladatunk is, olyan, mintha tűt keresnénk a szénakazalban.

Giuliana dolgát nehezíti, hogy alig pár héttel ezelőtt Brazíliában váratlanul meghalt az édesapja. A megrázkódtatás, a bánat és azt követő keserű időszak – egyebek mellett a brazil hatóságokkal való huzavona, amit azért kellett végigcsinálnia, hogy kiadják a holttestet – felforgatta az életét. Most amiatt aggódik, hogy a fájdalom a gombák felkutatásához, a „mátrixban lévő zavar” kitapintásához való érzékét is eltompította.

Giulianával, Césarral és Cosmóval felpakoljuk a holminkat egy Hilux platójára, ponyvával letakarjuk, és alaposan lekötözzük.

Egész napos utazás áll előttünk, először egyre rosszabb, töredezett burkolatú utakon, aztán gyalogosan a sáros ösvényeken, föl a felhőerdő felé.

A Quitóból északra vezető autópályák bedugultak. Ilyen várost még soha életemben nem láttam: hosszú, keskeny és szétágazó, mintha még képlékeny állapotban öntötték volna a hegyek öntőformájába, és úgy kötött volna meg. A tervezői nem emberek voltak, hanem a geológia, a geomorfológia, a folyó és az idő.

Minden hegyoldalon, minden talpalatnyi szabad talajon, minden hegygerincen eukaliptuszfák zöldellnek. Invazív faj; számuk és életerejük nem sok jót ígér – erdő, aki felfalja a többi erdőt.

Végre túljutunk Quito eseményhorizontján, és felpörgethetjük a Hilux jókora motorját. Az ablakokon beszűrődik a benzinbűz. Kétsávos autópálya vezet a sárgás, kopár hegyek túllegeltetett lejtői felé. A meredélyekbe fúrt kis magánbányák torkolatánál felhalmozódott a kőzettörmelék.

Két órával később megállunk egy benzinkútnál, hogy feltöltsük az autót, meg magunkat is. Cosmo vesz egy cannabistöltelékű csokit meg egy literes üveg színtelen valamit, zöld címkével.

Felvonom a szemöldököm.

– Még csak délelőtt fél tíz, Cosmo…

Elvigyorodik, meghúzza az üveget, aztán felém nyújtja.

– Ennek az italnak a neve azt jelenti, hogy „hét pénisz” – szólal meg Giuliana.

– Kihagyom… – mondom.

Egy órával később erdős hegyvidéken haladunk, egy szurdokokban futó folyót követve. Szalad az idő.

Egy hentesüzlet előtt két, a lábánál felakasztott féldisznó lóg, jól látszik a gerinc és a bordák. Az egyik mellüregében fémesen kék legyek egész raja bozsog.

Az út menti csatornában kutyák alszanak, cseppet sem zavarja őket, hogy az autók szinte pár centiméternyire robognak el álmukban meg-megrezdülő orruk előtt.

– Ma először történt, hogy nem apám miatt sírva ébredtem – mondja Giuliana.

Az út egyre keskenyebb, és egyre több a kátyú. Előttünk az út közepén egy foltos tehén kérődzik, ahogy közeledünk, felénk fordítja vaskos fejét, ráérősen feltápászkodik és odébblépked.

– Zebutehén – mondja Giuliana. – A Psilocybe szereti a trágyáját. Ez jó jel.

Egy vasárubolt előtt terpeszben ácsorog egy biztonsági őr, a csípőjén pisztoly, a karjában gépfegyver; úgy tartja, mint egy kisbabát. Fecskék köröznek körülötte.

A kerítéseken sorban üldögélnek a keselyűk, fényes, fekete szárnyukat szétterjesztik, hogy a kegyetlen napsütés lepörkölje róluk a bolhákat. Egy tollas lábú kolibri élénk csomagolású csokoládét kínálgató plakáttal cimborál.

– Létezik egy óriás patagóniai kolibrifaj – jegyzi meg Giuliana –, és az egyik minden évben eljött ugyanahhoz az eukaliptuszfához, amelyik ott nő a házunk mellett, Észak-Chilében, a tengerparton. Aztán apám kivágta azt a fát. Nagyon összevesztünk miatta. És akkor évekig nem láttam a madarat. Aztán amikor két héttel ezelőtt visszavittem apám hamvait a házba, megint ott volt az óriáskolibri. Egy másik fa ágán ült, és mintha csak minket várt volna. – Elhallgat egy pillanatra, aztán kijavítja magát: – Vagyis hogy engem…

Három órával később áthaladunk a Río Guayllabamba fölött. Ropog és kong alattunk a vashíd. A folyó mély és tajtékos. Körülöttünk magasba szöknek a hegyek. Az út menti fákról színpompás madarak röppennek föl, nem tudom, mifélék.

Kora délután elérjük az út végét. A poros útfélen három öszvér vár türelmesen, légyfelhő vibrál körülöttük. Egy kis bambuszliget túloldalán, sziklás mederben patak csörgedezik.

Az út mellől keskeny ösvény indul a banánfák közé. Mindjárt az elején ferdén egy karóra szögezve fehér és sárgás zuzmóval borított tábla, rajta görögös stílusú betűkkel két szó:

LOS CEDROS