részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma Noyes: Guy’s Girl

BERKLEY, an imprint of Penguin Random House LLC, 2023

Első kiadás

Copyright © 2023 by Emma Virginia Rideout Noyes

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Palásthy Ágnes, 2023

Minden jog fenntartva.

Borítókép © Shutterstock

ISBN 978 963 604 489 3

Laurennek

Kedves Olvasó!

A gödör legmélyére kellett kerülnöm, mielőtt világra hozhattam ezt a könyvet. Huszonöt éves voltam, közvetlenül egy szakítás után, reménytelenül elveszve egy betegségben, melynek a meglétét nem voltam hajlandó beismerni. Ilyen hatalma van az evészavarnak. Beleássa magát a gondolataidba, a szokásaidba, a jóllétedbe, az életedbe, a sokunk életét gyötrő krónikus szorongás enyhítésének ígéretével csábítva.

Hét hosszú évig küzdöttem az anorexiával. Nem sokkal a pandémia kezdete után bulimiává alakult – de nem olyan volt, mint amit a filmekben látunk. Nem volt drámai túlevés, amit rohanás követ a fürdőszobába, hogy lenyomd az ujjadat a torkodon. Sokkal észrevétlenebb volt a dolog; olyan erők vezéreltek, melyeket, úgy tűnt, nem tudtam irányítani. És mivel a betegségem „nem úgy nézett ki, mint a bulimia”, ezért maradhattam tagadásban olyan hosszú ideig.

Nem sokkal azután, hogy (végre) gyógyulni kezdtem, nekiláttam az írásnak. Ezt másfajta tisztulásnak éreztem. Nem a gyomromban lévő étel, hanem gondolatok, titkok és érzelmek kiűzésének. A szavakból fokozatosan kibontakozott egy szereplő, és megszületett Ginny Murphy.

Azért nagyon fontos nekem a Néha fáj a szerelem, és azért küzdöttem keményen a kiadásáért, mert ez az a könyv, amelyre kétségbeejtően nagy szükségem lett volna a húszas éveim elején. Minden evészavar elszigetel, de a bulimia duplán; az önutálat, amit érzel a túlevési rohamok és a purgálás idején, annyira erős, hogy a beismerése olyan, mintha egy gyilkosságot vallanál be. Megírva ezt a könyvet lényegében kiplakátoltam az égre azt, amit a legjobban gyűlöltem magamban, mert tudtam, hogy az én bátorságom segítheti mások gyógyulását.

Nagyon aktív vagyok a TikTokon meg az Instagramon, és egy ideje videókat posztolok a gyógyulásom tapasztalatairól. Nem számítottam sok reakcióra, de több tucat üzenetet kaptam, főleg tizenéves lányoktól, akik még senkitől sem látták, hogy a bulimiáról beszélt volna a közösségi médiában, és ők most sokkal kevésbé érzik magukat magányosnak.

Ezért írtam ezt a könyvet, és őszintén remélem, hogy elolvassátok és szeretitek is – mert mindenki megérdemli, hogy látható legyen.

Üdvözlettel,

Emma

Ginny nem tudja biztosan, melyik volt előbb – a rossz szokás vagy a fiú.

Majdhogynem egyszerre jelentek meg, mint két vonat, amint ellentétes irányból fut be az állomásra. És amikor kigördülnek, az egyiknek sokkal tovább tart elmenni, mint a másiknak.

A felszínen úgy tűnik, a kettőnek semmi köze egymáshoz – az egyik emberi lény, a másik emberi hiba. De legbelül mindkettőt ugyanaz hajtja: a szeretet hibás változatai. Az első esetben rosszul szeretni egymást, a másodikban rosszul szeretni magunkat.

Ginny nem akart bulimiás lenni. Ki akarna ilyesmit? Van ember, aki mentális betegségre vágyik? Nos, ő nem vágyott rá. Csak megtörtént. Ugyanúgy, ahogyan Finchcsel is – Ginny apránként belezuhant valami részegítő, veszélyes dologba. És mire rájött, hogy mi történik, már késő volt.

Adrian pontosan emlékszik arra a pillanatra, amikor elhatározta, hogy nem fog beleszeretni senkibe.

Tizenegy éves volt. Az anyja egy hete egyfolytában sírt. Adrian nem értette, hogy mi történt az anyjával és Scott-tal. Valójában évek teltek el, mire felfogta nevelőapja árulásának teljes mélységét.

A gyerek felment a rozoga lépcsőn indianapolisi új otthonukban, az ikerház egyik felében. A házat egy fátyolos tekintetű párral osztották meg, akiknek fura himlőhelyek voltak az arcukon. Adrian egyik kezében egy bögre kávé volt, a másikban egy tál zabkását egyensúlyozott. Az anyja nem akart enni, de a gyereknek mégis muszáj volt próbálkoznia.

Lábával kinyitotta anyja szobájának az ajtaját. Az asszony az ágyon feküdt összegömbölyödve, feje a párnán. Még félálomban is nyomorultul nézett ki. Ráncos volt a homloka. Püffedt a szeme. Az ajka némán mozgott, mintha imádkozna.

A fiú letette a tálat meg a bögrét az éjjeliszekrényre.

Én nem ezt akarom, gondolta. Nem akarom, és velem ez soha nem történik meg.

ELSŐ RÉSZ

Ginny Murphy ismét kezd elgyengülni.

Érzi, miközben felvonszolja a bőröndjét az utolsó, ötödik lépcsősoron a barátai lakásába a lift nélküli épületben a SoHóban. A remegést a végtagjaiban. A csillagokat a látómező szélén. Este hat óra van, és egész nap egy falatot sem evett.

Ha Heather itt volna, nem hagyná, hogy Ginny éheztesse magát. Elővenné a telefonját, és keresne egy listát minden izomról, minden idegről, minden szervről, amelynek energiára van szüksége az életben maradáshoz. Utána pedig erővel megetetne Ginnyvel egy fánkot.

Amikor az 5E lakáshoz ér, Ginny megáll, megigazítja a szoknyáját, aztán pislog, hogy megszabaduljon a látását zavaró fényektől. Habozik. Minnesotában könnyű eltitkolni a szokásait. De itt, amikor meglátogat egy csapat fiút, akik a főiskola első éve óta ismerik, nem olyan egyszerű.

Felemeli a kezét, és kettőt kopog.

Itt van!, hallatszik egy hang bentről. Lépteket hall, aztán kinyílik az ajtó, feltárva egy boglyányi vörös hajat és egy széles mosolyt, amely mintha az egész ajtónyílást betöltené.

– Aztakurva! Ginny Murphy! – kiáltja a legjobb barátja, Clay. A lányt hirtelen felkapja két szeplős kar, és körbeforgatja az előszobában. Ginny nevet. Már nem is emlékszik, mikor nevetett utoljára.

Clay leteszi a lányt, és megragadja a bőröndjét.

– Isten hozott Manhattanben!

Adrian Silvas az este hat órai szünetét tölti. Tizenöt percre elhagyhatja a Goldmant, hogy vegyen egy kávét a Gregory’snál a Keleti Ötvenkettedik utcában. Hideg áztatásút, cukor nélkül, kevés mandulatejjel. Egy kis frissítő az újabb, bizonyára hosszú éjszaka előtt. Nem számít, hogy péntek van. Nem számít, hogy az ügyvezető igazgatók már elmentek. Az elemzőknek az íróasztaluknál kell maradniuk, amíg ki nem folyik a szemük.

Adrian azért lett befektetési bankár, mert mindenki azt mondta, ezt kell tennie. Ugyanezért pályázta meg az ösztöndíjat a Harvardra; mindenki azt mondta, tegye ezt. És azért lett a végzősök diákszervezetének az alelnöke, mert mindenki ezt tanácsolta.

Amikor a Goldman Sachshoz szerződött, fogalma sem volt, mire vállalkozik. Hogy milyen hosszú a munkaidő, milyen agyzsibbasztó a munka, és kiszippantja a lelkét. Most több pénze van, mint amit el tudna költeni, de nincs ideje, hogy elköltse.

Eső után köpönyeg, mondaná a nagyapja.

Clay a rövid előszobán át a nappaliba vezeti Ginnyt. Alig tesznek meg három lépést, amikor szénaboglyaszerű, világosbarna hajtömeg és szürke pamutpóló állja útjukat.

– Gin-a-vieve! – rikkantja a szénaboglya, és szorosan megöleli Ginnyt. – Hát eljöttél!

– Tristan – mondja Ginny a barátja vállának –, hányszor kell még elmondanom? A nevem…

– „West Virginia” – énekel Tristan. Elengedi Ginny vállát, és kezét az égnek löki. Clay a lakótársának támaszkodik, és együtt éneklik: – „Mountain mama, take me home, country roads.”

Amikor befejezik, Clay levigyorog Ginnyre.

– Fogadjunk, hogy hiányoztunk neked.

– Láttam, hogy egy hét ötvenhetesen jöttél – szólal meg Tristan immár komoly hangon. – Széles törzsű volt? Egek, a fél karomat adnám, ha egy édes szélestörzsűn lehetnék most. Tudtad, hogy már több mint egy hónapja nem ültem repülőgépen? Azt hiszem, elvonási tüneteim vannak. De letöltöttem ezt az appot, nézd csak, és…

Már nem lehetett lelőni.

Amikor elsős korukban megismerkedtek, Ginny azt gondolta, nem fogja kedvelni Tristant. A fiúnak egyfolytában jár a szája, három beszélgetést is megtöltene, és a kedvenc témái a pénzügyek, a pénzügyek és a pénzügyek. Megszállottja a shortolásnak, és legfőbb vágya, hogy tönkretegye egy kis ország gazdaságát.

Azonban igent mond mindenre, mindenki viccein nevet, és megkóstol bármilyen ételt, amit elé tesznek. Csillapíthatatlan a kíváncsisága, és furán gyerekes a repülőgép-mániája.

Ginny imádja.

Ginny szereti a fiúkat. Nem erotikus értelemben. Őszintén szólva senki iránt nem érzett vonzalmat már évek óta. Nem – ő a fiúk társaságát szereti. A férfibarátság nem olyan, mint a női, gondolja. A férfiaké könnyebb. Nincs benne dráma.

Ginny szereti a férfitesteket is. A rendetlen frizurájukat és a kiszámítható öltözködésüket. A vádlijuk furcsa alakját – keskeny a bokánál, és középen kerek, mint amikor a telefonpózna megdagad az előző éjszakai esőben. Szereti a buta, őszinte módot, ahogyan megnevettetik magukat.

De legjobban az ő fiúit szereti.

Tristan most élénken cseveg a repülőgép-követő appról a telefonján, miközben bevezeti Ginnyt és Clayt a nappaliba.

A fiúk lakása a SoHóban friss diplomásokra jellemző szemétdomb. Nyikorgó padlódeszkák, fehérre festett falak, és olyan zuhanyzó, amit mintha a berlini fal ledöntése előtt építettek volna. Minden fiú, aki ebben a lakásban él, több mint száznyolcvan centi magas. Ginnynek fogalma sincs, hogyan tudják úgy összehajtogatni a lábukat, hogy a parányi klotyóra üljenek.

– Tristan – hallatszik egy rekedtes hang a nappaliból –, ha még valamit meg kell hallgatnom a belföldi járatok útvonaláról, levetem magam a tűzlépcsőről.

Ginny vesz egy mély lélegzetet. Ő is itt van.

Finch.

Belép a félhomályos nappaliba, és ott van ő: Alex Finch, baráti társaságuk negyedik oszlopa. Alacsony karosszékben ül, a telefonjához töltőkábel csatlakozik, az ölében gitárt egyensúlyoz. Finch ortopéd sebésznek tanul a NYU-n. Rövidre vágott szőke haja van, és féloldalas mosolya. Finch egészen zseniális, de buta is, ahogyan minden zseniális férfi.

Amikor Ginny a gólyaévükre gondol, Finchre gondol. A fiú kezére a derekán, az inge szegélyén. Az anyag érintésére, ahogy a fiú áthúzta a fején. Finch szemére, amint először végigméri. Arra gondol, amikor addig csókolóztak, amíg ki nem vörösödött az arca a fiú borostájától.

Hagyd abba, gondolja. Kapcsold ki!

Mosolyt erőltet az arcára, és előrelép.

– Finch. Szia.

– Gin. – A fiú leteszi a gitárt, és feláll. Két hosszú lépéssel a lány előtt terem. – Jó látni téged.

Átkarolja.

Ginny próbál nem lélegezni, mert fél, hogy a fiú illata túl ismerős lesz.

Miután kibontakozik az ölelésből – amely egy perccel tovább tart az illendőnél –, Ginny a megviselt szürke kanapéhoz megy, és leül. Amikor mind a négyen az apró nappaliban állnak, alig lehet lélegzethez jutni.

– Szóval – mondja Clay, és leteszi Ginny bőröndjét a padlóra a televízió mellett, majd két lépéssel már bent is van a teakonyhában.

– Ma estére pókerre gondoltunk, amíg Adrian haza nem ér, utána megyünk kocsmázni.

– Fogadok, hogy tudok asztalt szerezni magunknak a Taóban – közli Tristan. – A tulaj az apám barátja. Épp tavaly látogattuk meg a Hamptonsban, és…

– Fogd be, Tristan! – mondja egyszerre Ginny és Clay. Könnyedén gördül le a nyelvükről; régi mantrájuk ez, minden alkalommal mondták, amikor a barátjuk az apja kapcsolatairól vagy a végstádiumú kapitalizmusról kezdett beszélni. Meglepett mosolyt villantanak egymásra. Clay foga ragyogó fehér a vörös haja alatt, és annyira ismerős a látvány, hogy Ginny kis híján összeroppan tőle.

– Szóval – Clay kacsint, és elfordul. Kinyitja a kis hűtőt a sarokban. – Mi a helyzet a munkáddal, Gin?

– Ó, hát tudod – feleli, helyzetet változtatva a kanapén. – Ez csak munka.

– De hát egy sörcégnél dolgozol – szól hátra Clay a válla fölött, miközben a hűtőben tapogatózva hideg italt keres. – Az szuper.

– Igaz – mondja Ginny –, de én Minnesotában élek.

Az utolsó egyetemi év őszén Ginny elszerződött a Sofra-Morenóhoz, egy globális sörgyártó konglomerátumhoz. Amikor a SM tárgyalni kezdett vele, történelem és irodalom szakos végzős volt – ami azt bizonyítja, hogy a diploma az égvilágon semmit sem jelent, és azt csinálsz, amit csak akarsz az egyetem után, feltéve, hogy jól tudsz hazudni. Mi van? Majdnem hat számjegyű összeget fizetnének neki évente, hogy tanulmányozza a sör történetét? Szó sincs róla. Az a minimum, hogy úgy tesz, mintha hozzájárulna a cég bevételéhez.

Amikor aláírta a szerződést a Sofrával, Ginny izgalmas globális karrierre készült. Elképzelte, hogy sörfőzdéket keres majd fel a világ minden táján. A főnökökkel haverkodik. Egyre feljebb lép a karrierlétrán. Talán még a Cicerone Certificate-et is megkapja, és sörsommelier lesz.

Amíg át nem helyezték Minnesotába.

Nemet akart mondani. Másik állást akart keresni. De aztán komolyan beindultak a tanórái, és Ginny összes szabadideje eltűnt, ő pedig valahogy bénultan belezuhant a jövőjébe. A kijelölt útra.

– Az Ikervárosok! – csapja össze a kezét Tristan. – Szerencsés vagy, hogy ott élhetsz. Tudtad, hogy százhatvanhárom különböző városba repülhetsz az MSP reptérről? Ez egyike a Delta fő csomópontjainak, és a Delta a legjobb légitársaság a…

– Tristan! – Finch leállítja, mielőtt igazán belelendülhetne.

Tristan és Finch között érezhető a feszültség. Nem arról van szó, hogy nem kedvelik egymást; ők inkább ugyanannak az éremnek a két oldala. Mindkettő zömök, mindkettőnek féloldalas a mosolya és göndör a haja – Finché rövid és szőke, Tristané hosszú és világosbarna. Mindketten jómódú családból jönnek, és keleti parti magániskolákba jártak, ahol vezérevezősök voltak a legjobb csapatban a főiskolás versenyeken. Elsőéves korukban a Harvardon gyakran testvéreknek nézték őket. Később szétváltak, mintegy direkt reakcióként a nem kívánt hasonlóságra. Igyekeztek hangsúlyozni a különbözőségüket. Emögött ugyanaz a logika húzódott meg, ami miatt a szomszédos országok állandóan háborúskodnak egymással: megvetjük azokat, akik túlságosan hasonlóak hozzánk.

Ami Tristant illeti, belőle tipikus bankárgyerek lett: a közgazdaságtan volt a fő szakja, belépett a Harvard tanácsadó klubjába, egy bankban gyakornokoskodott, legombolt gallérú ingeket hordott, és Sperry csónakcipőt. Gondosan borotválkozott, és még gondosabban kezelte a portfólióját.

Finch azonban igyekezett levedleni a neveltetését. Megnövesztette a haját, a szövetnadrágot tréningalsóra cserélte, és minden szabadidejét vagy a gitárjával az ölében töltötte, vagy a fizikalaborban egy csomag fűvel a hátizsákjában. Ginny elfordul Finchtől, erővel másfelé terelve a gondolatait. A Sullivan Street utolsó lakója, a hiányzó Adrian felé.

Az 5E lakásban lakó összes fiú közül Adriant ismeri Ginny a legkevésbé. Ő csatlakozott utolsóként a lakókhoz. Más volt, mint a többiek. Magányos farkas. Az egyetemen a néhány alkalommal, amikor szót váltottak, nagyjából annyira volt barátságos Ginnyvel, mint egy cserép kaktusz. Ám ha a lány szeretne egy helyet, ahol az éjszakát töltheti New York-i látogatása alatt, akkor el kell viselnie Adriant.

Clay végzett a kutatással a hűtőben, és előveszi az italokhoz a hozzávalókat – pontosan ez az, amitől Ginny félt. Egy adag tequila 100 kalória; 20 dkg citrom további 100…

Feláll, átvág a kis helyiségen, és résnyire kinyit egy ablakot. Hűvös levegő áramlik a szobába. A lány vesz egy mély lélegzetet, aztán visszamegy a kanapéhoz, és leül.

Clay kitölt négy csésze tequilát, és citromot tesz bele. Finch meggyújt egy cigarettát, és a bluetooth hangszóróval babrál. Összeállít egy zeneválogatást a készülődésükhöz. Tristan megpróbálja elvenni Finchtől a csatlakozókábelt, de nem jár sikerrel. És egész idő alatt csevegnek – munkáról, sportról, a lányokról, akikkel járnak. Minden alkalommal, amikor Tristan széles törzsű repülőgépeket említ, Ginny és Finch gombócba gyűrt szalvétával hajigálja.

A hangjuk átcsap Ginny fölött, és egy pillanatig úgy tűnik, megszűnt a szorongása. Jó érzés, hogy többé már nem a lány. Csak a csoport egyik tagja. Egy a fiúk közül.

Mély lélegzetet vesz; tüdejét megtölti a hűvös levegő és a dohányfüst.

Adrian kinyitja az épület ajtaját, amelyben a Goldman Sachs főhadiszállása van a West Streeten, és kilép a sötét éjszakába. Már nem is emlékszik, mikor fordult elő, hogy napsütésben hagyta el a munkahelyét.

Valami csoda folytán éjfél előtt sikerült kiszabadulnia az irodából. Hosszú idő óta ez az első alkalom, hogy elmehet szórakozni a lakótársaival. A lakótársaival meg a lánnyal, Ginnyvel.

Adrian alig ismerte Ginnyt az egyetemen. Látta persze a campus területén, amint görkorcsolyával gurult a Plympton Streeten, vagy egy asztal tetején táncolt Clayjel a Delphicben, de nem ismerte. Clay elmondásából tudja, hogy miután megszerezte a diplomáját, leszerződött ahhoz a nagy sörcéghez, és Minnesotába költözött. Normális körülmények között Adrian elképzelni sem tudta, miért akarna bárki is ott élni, de pillanatnyilag olyan mélységesen gyűlöli a New York-i életét, hogy a magányos élet a Középnyugaton valóságos álomnak tűnik.

Természetesen sosem költözne oda. Ha bárhová menne innen, akkor vissza Budapestre, ahol született.

Megzizzen a telefonja a zsebében. Előveszi. Az anyja hívja.

– Milyen volt a heted? – kérdi magyarul.

– Kiváló – válaszol Adrian.

A heti hazugsága.

Elteszi a telefont, és elindul a Sullivan Street felé.

Adrian szereti a háromtömbnyi gyaloglást a Prince Streeten. Művészek állnak végig az utcán, festményeket, ékszereket és szőtteseket árulnak. Az éttermek előtt asztalok. A vendégek lába összeér a fehér abrosz alatt. A jelenet a Váci utcára emlékezteti. Budapestre.

Emlékei szerint a magyarországi évei voltak a legboldogabbak. Bár az anyjának volt lakása, ahol Adrian és a nővére, Beatrix is lakott, mivel állandóan dolgozott, Adrian főként a nagyszüleinél élt vidéken egy olyan házban, amelyet a nagyapja épített. Cseresznyefák magasodtak a ház mögött a kertben, és töltött káposzta rotyogott a tűzhelyen. Adriannek számos nagynénje és nagybátyja, a nagyszülők testvérei a közelben laktak, és rendszeresen összegyűltek, hogy megünnepeljék valamelyik Adrian számára ismeretlen szent napját. Valaki mindig berúgott. Valakik mindig veszekedtek.

Évekkel később Adrian sóvárogva gondol ezekre a veszekedésekre.

Nyolcéves múlt, amikor az anyja beíratta angolra. Hetente egyszer elbiciklizett egy ősöreg nő házához, és hallgatta, amint olyan nyelven karattyol neki, amit nem értett, és nem is akart megérteni. Adrian nem vett részt ebben. Ki sem nyitotta a száját. Egyszer sem. Miért tette volna? Körülötte mindenki magyarul beszélt.

Amikor elmúlt kilencéves, az anyja bejelentette, hogy Amerikába költöznek. Pesti belvárosi lakásuk konyhájában közölte vele. Adrian sosem szerette azt a lakást. Jobban kedvelte Szentendre színes házait és macskaköves utcáit.

Aznap délután az anyja leültette a faasztalhoz a konyhában, és azt mondta:

– Elmegyünk.

– Hová?

– Amerikába.

Az anyja közölte, hogy újra férjhez megy. Egy olyan férfihoz, akinek a nevét Adrian még soha nem hallotta. Egy férfihoz, aki a távoli Indianában lakik. Adrian nem tudta, hogyan ismerte meg az anyja ezt a férfit, bár később meghallotta, amint Beatrix a mobilján sutyorog valamilyen online házasságközvetítő szolgáltatásról.

Adrian csak bámult, miközben az anyja tett-vett a konyhában, élelmiszert csomagolt ki és fűszereket rakott el. Közömbösen járt-kelt, mintha nem éppen most közölte volna a fiával, hogy az addigi élete széthullik. Adrian olyan dühös volt, hogy hisztizni tudott volna – ha az a típus.

De nem volt az. Inkább elraktározta magában a sok haragot és szomorúságot, a gyászt az egyetlen otthonért, amit valaha ismert.

– Pakold össze a cuccaidat – mondta az anyja. – Egy hét múlva indulunk.

Amikor a lakótömb ajtajához ér, megzizzen a telefonja. Rápillant, arra számítva, hogy újabb e-mailt kapott az egyik ügyvezetőtől.

De a leendő főbérlője az.

A Street Easyn találta a stúdiólakást. Még nem szólt Claynek és a többieknek, hogy kiköltözik, és nem fogja aláírni a megújított bérleti szerződést. Jó mulatság volt együtt lakni velük, de Adrian már kész, hogy kipróbálja az igazi felnőttséget. Hogy legyen egy hely, ahol lefekhet, és kikapcsolhat mindent, személyisége minden kapcsolóját.

A bejárat előtt, a lépcső tetején egy kartondobozokkal teli műanyag szatyor libeg a szélben. Szállítmány a Mamountól. Clay biztosan nem hallotta, amikor a futár csengetett. Jellemző. Valószínűleg éppen mesélt valamit Ginnynek.

Miután megkapták a diplomájukat, és Adrian beleegyezett, hogy beköltözzön ebbe a lakásba, Clay volt az egyetlen a lakótársai közül, akit valóban ismert. A Delphicben ismerkedtek meg, amelynek Clay volt az elnöke, Adrian pedig az alelnöke. Jól működő párost alkottak: a könnyed, karizmatikus Clay volt a klub arca, míg Adrian feladata a szervezés és a háttérmunkák intézése volt. Nem bánta ezt a szereposztást; sosem rajongott a rivaldafényért.

Miközben a műanyag szatyrot lóbálva felmegy a négy lépcsőfordulón, Adrian elképzeli, milyen lesz az élet a stúdiólakásban. Egy saját hely, egy ágy és egy kicsi konyha, tévé, amin filmeket nézhet, és könyvszekrény, tele regényekkel. Több tucat regénnyel.

Szabadideje ritka pillanataiban Adrian olvas. Főleg szépirodalmat. Szereti azokat a történeteket, amelyek bevonják a mesélő gondolataiba, és arra kényszerítik, hogy érezzen. Mert érez. Valóban érez. Méghozzá oly módon, ami lehetetlennek tűnik a valóságos életben. A szereplők meghalnak, és ő szomorú. A szereplők szerelmesek lesznek, és ő boldog. Talán nem sír és nem nevet hangosan, de valami megrezzen a mellében, elszorul a torka, végigfut rajta valami izgalom, egészen a lábujjáig.

Talán a nem valóságos világ biztonsága teszi. Az, hogy tudja, becsukhatja a könyvet vagy kikapcsolhatja a televíziót, és azzal együtt kikapcsolódik az érzelem is. Mintha védőburok volna a szíve körül.

Tartalom

Kedves Olvasó!

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Köszönet

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Rubik – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License