Jodi Kantor & Megan Twohey

SHE SAID

A fordítás a PENGUIN PRESS 2019. évi kiadása alapján készült.

A mű eredeti címe: SHE SAID

Copyright © Jodi Kantor és Mega Twohey, 2019

Hungarian translation © Bokor Pál, 2019

Fordította

Bokor Pál

Szerkesztő

Dézsi Ibolya

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlap

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Atlantic Press Kiadó, 2022

ISBN 978-963-557-045-4

Lányainknak,
Mirának,
Táliának
és Violetnek

TARTALOM

ELŐSZÓ

I. AZ ELSŐ TELEFONHÍVÁS

II. TITKOK HOLLYWOODBÓL

III. ÍGY KELL ELHALLGATTATNI EGY ÁLDOZATOT

IV. JÓHÍRNÉV MENEDZSMENT

V. A CÉG IS FÜLIG BENNE VAN

VI. „KI MER MÉG MEGSZÓLALNI?”

VII. „EBBŐL MOZGALOM LESZ”

VIII. A TENGERPARTI DILEMMA

IX. „NEM GARANTÁLHATOM, HOGY ELMEGYEK DC-BE”

EPILÓGUS: A TALÁLKOZÓ

ELŐSZÓ

A 2017-es évben, amikor a New York Times megbízásából elkezdtük vizsgálni Harvey Weinstein ügyes-bajos dolgait, a nőknek nagyobb hatalma volt, mint korábban bármikor. Azoknak a pozícióknak a köre, amiket korábban kizárólagosan férfiak töltöttek be – rendőrségen, katonaságnál, pilótaként – már nagyon leszűkült, a különbség csaknem teljesen eltűnt. Nők álltak olyan országok élén, mint Németország vagy az Egyesült Királyság, és irányítottak olyan társaságokat, mint a General Motors vagy a PepsiCo. Egy harmincas nő egyéves munkával több pénzt kereshetett, mint amennyit összes ősei együtt kerestek egész életükben.

Mindemellett túlságosan is gyakran fordult elő, hogy nőket zaklattak szexuálisan és büntetlenül. Nőnemű tudósok és pincérek, pompomlányok, igazgatók és gyári munkások voltak kénytelenek mosolyogva tűrni a fogdosást, a kukkolást vagy a kéretlen bókokat, hogy megkaphassák a juttatást vagy fizetésemelést. A törvény büntette ugyan a szexuális zaklatást, bizonyos állásokban mégis hétköznapi dolognak számított. Azoknak a nőknek, akik tiltakoztak ellene, sokszor rossz hírét költötték vagy elbocsátották őket. Az áldozatok többnyire rejtőzködni voltak kénytelenek, és elszigetelődtek. A legjobb, amit tehettek, az volt, hogy egyfajta kártérítésként pénzt fogadtak el, persze a hallgatásukért cserébe.

Az elkövetők eközben gyakran újabb sikereket arattak és elismeréseket zsebeltek be. A zaklatókat többnyire elfogadták, néha még ünnepelték is, mintha kisgyerekek csínytevéseiről lett volna szó. Tetteik ritkán jártak komoly következménnyel.

Megan írta az első néhány cikket, melyekben egyes nők azt állították, hogy Donald J. Trump kikezdett velük, majd nem sokkal később ő számolt be a lapbanTrumpnak a 2016-os választásokon aratott győzelméről is.

Miután megírtuk a Weinstein által állítólag elkövetett szexuális zaklatásokról és erőszakos cselekményekről szóló cikkünket – ez a sztori 2017. október 5-én jelent meg –magunk is ámulattal figyeltük mekkora gátszakadást idéztünk elő. Szerte a világon nők milliói álltak elő a maguk történeteivel. Hirtelenében férfiak sokasága volt kénytelen felelni helytelen magatartásért, a felelősségrevonásnak ebben a példa nélküli pillanatában. Ezúttal az újságírás volt az, ami lehetővé tette a paradigmaváltást. A mi munkánk csak az egyike volt e változás kirobbantásának, hiszen a változás kényszere az élenjáró feministák és jogtudósok erőfeszítései nyomán már évek óta ott volt a levegőben, és persze, cikkek formájában: Anita Hill, Tarana Burke, az aktivisták, akik a #MeToo mozgalom alapítói és sokan mások, köztük újságíró kollégáink is.

Nehezen megszerzett nyomozóriporteri felfedezéseink tudatában mégis felmerül a kérdés, hogy miért éppen ez a sztori hozta meg a változást? Mint egyik szerkesztőnk rávilágított, Harvey Weinstein még csak nem is volt akkora híresség.

Egy olyan világban, ahol annyi minden baj van, hogy következhetett be ekkora földindulás?

Ezeknek a kérdéseknek a megválaszolása céljából írtuk meg ezt a könyvet. Hiszen a változások közül semmi nem volt elkerülhetetlen vagy előre látható. Ebben a könyvben felelevenítjük azokat a motivációkat és nekirugaszkodásokat, kockázatos döntéseket, melyekkel első bátor forrásaink megtörték a Weinsteint körülvevő csöndet. Laura Madden, Weinstein volt munkatársa, aki Walesban él főfoglalkozású csakládanyaként, éppencsak magához tért a válása után és egy mellrák utáni műtét előtt állt, amikor elszánta magát arra, hogy beszél. Ashley Judd a karrierjét tette kockára életének abban a szakaszában, amikor hátat fordított Hollywoodnak, hogy szélesítse látókörét és a nemek egyenlőségének problémájával foglalkozhasson, és akkor is amikor vállalta, hogy az első cikkünkben írjunk róla. Zelda Perkins, a londoni producernő, akinek Weinstennel kapcsolatos panaszai egy húsz évvel korábban aláírt megállapodás miatt nem kerülhettek napvilágra, annak ellenére nyílt meg előttünk, hogy tudta, milyen jogi és pénzügyi következményekkel kell számolnia. Egy nő, aki hosszú évekig volt Weinstein alkalmazottja és akit egyre jobban bántottak az ott tapasztaltak, e könyv megjelenéséig senki által nem ismert kulcsszerepet játszott abban, hogy végül le tudtuk leplezni a főnökét. Ennek a könyvnek az angol címével, a She Said-el (A nő azt mondta) bonyolult dolgot akartunk kifejezni: írunk azokról, akik elmondták, ami velük történt, és azokról is, akik a hallgatást választották, és foglalkozunk az árnyalatokkal is: hogyan történt, mikor és miért?

Történetünk egyszersmind a nyomozó riporteri munkáról is szól, tudósításaink első napjaitól kezdve, amikor még alig tudtunk valamit, és amikor alig találtunk valakit, aki hajlandó volt szóbaállni velünk. Leírjuk, hogyan sikerült megszerezni a titkokat és az információkat, hogyan derítettünk fényt az igazságra egy nagyhatalmú emberről, aki a legalantasabb trükköktől sem riadt vissza, hogy szabotálja a munkánkat. És most először rekonstruáljuk annak történetét is, ahogyan végleg leszámoltunk a producerrel, utolsó fellépése alkalmával, amikor a New York Times szerkesztőségében, közvetlenül az első róla szóló cikkünk megjelenése előtt ráeszmélt, hogy sarokba szorították.

Weinsteinről szóló tudósításaink olyan időpontban jelentek meg, amikor a hamis hírekkel, a „fake news” terjesztésének elitélésével kapcsolatos közmegegyezés látszatra éppen felbomlóban volt. A Weinsteinnel kapcsolatos leleplezések hatása éppen azért volt oly nagy, mert mi magunk, más újságíró kollégákkal együtt képesek voltunk világos és meggyőző bizonyítékokat feltárni ennek az embernek az elítélendő cselekedeteiről. A következő fejezetekben kifejtjük, hogyan sikerült dokumentálni egy bizonyos viselkedésmódot első kézből származó beszámolók, pénzügyi és jogi okmányok, céges iratok és egyéb leleplező anyagok segítségével. Munkánk eredményeként ma már nincsenek viták arról, hogy miként bánt Weinstein a nőkkel, inkább arról van szó, hogy mi legyen a válasz a tetteire. Ám Weinstein továbbra is tagadta a nem közös akaratból eredő szexuális cselekmények elkövetését és sorozatos kijelentéseket tett arra vonatkozóan, hogy állításaink nem korrektek. „Amijük van, az mind feltételezés és vádaskodás, de nincsenek abszolut tények a kezükben” – hallottuk egy szóvivőjétől, amikor azt kértük, hogy reagáljon az általunk bemutatott tényekre.

Könyvünk a Weinsteinnel kapcsolatos 2017 évi vizsgálódásunktól indul, de tartalmazza azt a jelentős mennyiségű információt is, amit azóta gyűjtöttünk össze. A Weinsteinre vonatkozó újabb információk nagy része azt illusztrálja, hogy a jogrendszer és a korporációs kultúra miként szolgálta az áldozatok elhallgattatását, ami miatt szükség lett mindkettőnek a megváltoztatására. Az üzleti vállalkozások a bűnelkövetők védelmére vannak berendezkedve. A nők védelmével megbízott ügyvédek egy része egy olyan alkurendszerből húz hasznot, amely leplezni igyekszik az elkövetett bűnöket. Sokan azok közül, akiknek van rálátásuk a problémára, mint például Bob Weinstein, Harvey testvére és üzlettársa, és akinek számos kérdést tettünk fel, miközben könyvünkön dolgoztunk, alig tesznek valamit azért, hogy véget vessenek ennek a gyakorlatnak.

Amikor ezeket a sorokat írjuk, 2019 májusában, Weinstein ellen büntetőeljárás folyik nemi erőszak és más szexuális bűncselekmények állítólagos elkövetéséért, továbbá folyik ellene egy sor polgári per, melyekben színésznők, volt alkalmazottak és mások próbálnak kártérítéshez jutni. Függetlenül ezeknek az eljárásoknak a kimenetelétől, mi reméljük, hogy ez a könyv tartalmazni fogja a Weinstein által elkövetett cselekmények időtálló történetét arról, hogyan használta ki munkahelyét és pozícióját arra, hogy nőket manipuláljon és terrorizálja őket.

A Weinstein sztori nyilvánosságra kerülését követő hónapokban, amikor a #MeToo mozgalom fellobbant, felélénkültek a viták olyan témákról is, mint a randi-erőszak, a gyermekek elleni szexuális bűncselekmények, a nemi megkülönböztetés, vagy akár a partikon történő rosszhiszemű cselekmények. A közbeszédet mindez gazdagította, az embereket ösztönözte a vizsgálódásra, ugyanakkor zavarba is hozott sokakat. Mi is akkor a cél? A szexuális zaklatás megszüntetése, a jogrendszer reformja, a patriarkális viszonyok elsöprése, vagy csak a flört mentesítése a sérelmektől?

Lehet, hogy túl messzire mentünk az igazság feltárásában, lehet, hogy ártatlan férfiakat vádoltunk meg meggyőző bizonyítékok nélkül, vagy ellenkezőleg, nem mentünk elég messzire és most érezzük a rendszerszintű változás fájó hiányát?

A Weinstein sztori nyilvánosságra hozása után majdnem egy évvel Dr. Christine Blasey Ford, egy kaliforniai pszichológus professzor egy szenátusi bizottság előtt azzal vádolta meg a legfelsőbb bírósági posztra jelölt Brett Kavanaugh bírót, hogy a középiskolában részegen szexuálisan rátámadt. Az illető dühösen tagadta a vádat, de sokan Fordot tekintették a #MeToo mozgalom legnagyobb hősének. Mások ezzel szemben őt vélték a legjobb példának arra, hogyan lehet túllőni a célon, s benne látták az igazolást a mozgalommal szemben növekvő ellenálláshoz.

A magunk részéről az eddigi legkomplexebb és legtanulságosabb „a nő azt mondta” sztori szereplőjének tekintettük őt, különösen, amikor rájöttünk, mennyi félreértés volt a közvéleményben az ő szenátusi megjelenésével kapcsolatosan. Jodi jelen volt a meghallgatáson, figyelte, ahogy a hölgy jogászai dolgoznak, és találkozott vele a meghallgatás utáni reggelen. Decemberben Megan készítette a meghallgatás utáni első interjút Forddal egy Palo Altói reggelizőhelyen. A következő hónapokban sok órán keresztül beszélgetett Forddal arról, hogyan határozta el, hogy megszólal és milyen következményei lettek ennek. Beszélgettünk másokkal is, akik egyengették az útját a megszólalás irányában. Elmeséljük Ford Washingtonba érkezésének történetét is és azt, hogy a nézetek, intézmények, politikai erők és félelmek mekkora tömege nehezedett rá.

Sokan kíváncsiak arra, hogyan boldogult Ford a meghallgatás után. Könyvünk utolsó fejezete voltaképpen egy különleges csoportos interjú, melynek során összehívtuk azokat a nőket, akikkel korábban interjút készítettünk, köztük Fordot is. De Ford odüsszeiájának van egy nagyobb tétje is: minduntalan felmerül a kérdés, hogy mi az, ami serkenti és mi az, ami fékezi a haladást. A #MeToo mozgalom szolgálhat példaként a napjainkban végbemenő társadalmi változásokra, egyszersmind azonban ezeknek a változásoknak a próbaköve is: ebben az erősen megosztott környezetben képesek leszünk-e megteremteni az igazságos szabályok és védelmi eszközök új arzenálját?

Ez a könyv a női élet két meghökkentő évét idézi fel Amerikában és azon túl. Ez a történet mindannyiunké, akik benne élünk; eltérően bizonyos újságírói vizsgálódásoktól, melyek féltve őrzött állami és szervezeti titkokat érintenek, itt olyan dolgokról van szó, amiket valamennyien tapasztalhattunk saját hétköznapjainkban, családban, munkahelyen és iskolában. De ezt a könyvet azért írtuk, hogy aki olvassa, a lehető legközelebb kerüljön az igazsághoz.

Az események lehető legközvetlenebb és legautentikusabb megközelítése céljából jegyzőkönyvek, interjúszövegek, email-ek és más eredeti dokumentumok sokaságát használtuk fel. Megvannak a jegyzeteink az első beszélgetésekről, amelyeket filmsztárokkal folytattunk Weinsteinről, van egy levél, amelyet Bob Weinstein írt a testvérének, vannak részletek Ford szövegeiből és sok más eredeti forrás. Néhány itt ismertetett beszélgetés eredetileg off the record vagyis bizalmasan, vagyis az interjú alany teljes névtelenségével zajlott, de további kutatómunkával, az érdekeltek újbóli felkeresésével a könyvben már ezeket is fel tudtuk használni. Felvételek és interjúanyagok segítségével olyan beszélgetéseket és eseményeket is rekonstruáltunk, amelyeken mi nem voltunk jelen. Mindent egybevetve, ez a könyv hároméves riporteri munka eredménye, és többszáz interjú alapján íródott, amelyek Londontól Palo Altóig, számtalan helyszínen készültek.

Ez a könyv annak a partnerségnek is a krónikája, amely a közös munka során alakult ki, mialatt a körülöttünk zajló események megértésére törekedtünk. Félreértések elkerülése végett saját magunkról néha harmadik személyként írunk, hiszen az én-ről nem lehetne tudni, hogy Jodiról vagy Meganról van-e szó, a mi pedig minket kettönket, illetve a Times csapatát jelenti.

Mielőtt azonban elmélyülnénk a történetmesélésben, szeretnénk saját nevünkben kijelenteni: köszönjük, hogy a könyv olvasásával önök is csatlakoznak a partnerségünkhöz, és, hogy együtt bogozhatjuk ki a történteket és találjuk meg a válaszokat, és ezáltal Önök is átlátják és meghallják mindazt, amit mi láttunk és hallottunk.

I.

AZ ELSŐ TELEFONHÍVÁS

A New York Times Harvey Weinsteinnel kapcsolatos vizsgálódása úgy kezdődött, hogy legígéretesebb hírforrásunk még arra sem volt hajlandó, hogy felvegye a telefont.

„Az a helyzet, hogy a lapjuk időnként nagyon is lekezelően bánt velem, és azt hiszem ennek oka a szexizmus” – írta Rose McGowan színésznő 2017. május 11-én, válaszul Jodi levelére, melyben találkozót kért tőle. McGowan felsorolta a maga kifogásait: amikor beszédet mondott egy politikai gyűlésen, a lap erről nem a hírek között, hanem a bulvár-érdekességek között számolt be. Egy korábbi beszélgetés alkalmával pedig a Times riportere szerinte kellemetlenkedő kérdéseket tett fel neki.

„Ha szexizmusról beszélünk, akkor a New York Times-nak előbb a saját házatáján kell körülnéznie” – írta, majd hozzátette: „Ebben nem nagyon van kedvem segíteni”.

Hónapokkal ezt megelőzően McGowan egy meg nem nevezett producert – a pletyka szerint Weinsteint – már megvádolt azzal, hogy megerőszakolta őt. „Ez nyílt titok volt Hollywoodban és a sajtóban is, a lapokban pedig engem szégyenítettek meg, az erőszaktevőnek meg hízelegtek”– írta a twitteren a #WhyWomenDontReport (miért nem tesznek feljelentést a nők) hashtag kíséretében. A hírek szerint ezek után kezdett könyvet írni arról, hogy milyen gyalázatosan bánnak a nőkkel a szórakoztatóiparban.

A hollywoodi szokásoktól eltérően McGowan már többször kockára tette saját karrierkilátásait azzal, hogy felhívta a figyelmet szexista jelenségekre. Egy alkalommal például twitteren kritizálta egy Adam Sandler film szereplőválogatásra szóló felhívásában a nők ruházatára vonatkozó sértő megjegyzéseket: „előnyben a mutatós dekoltázs (push up melltartó viselése ajánlott)”. A társasági rovatokkal szemben általában is kemény, ellenséges hangnemet ütött meg: „Igen is van okod dühösnek lenni. Ne félj felháborodni” – írta egy hónappal korábban, s hozzátette még, hogy „ezt a rendszert le kellene bontani”. Nos, ezek után ki lehetett volna nála alkalmasabb egy off the record beszélgetésre?

Harvey Weinsteinről ebben az időben még kevés szó esett. Akkor éppen nem volt fókuszban. Az utóbbi években filmcsináló varázslóként megszerzett hírneve sokat halványodott. De azért ez a név még mindig azonos volt a hatalommal, különösen azzal a hatalommal, mely képes karriereket csinálni a filmvilágban. Ő a szerény New York-i, Queens-i neveltetést követően koncertszervezéssel kezdte, filmek promóciójával folytatta, majd úgy mutatkozott be, mint aki képes bármit naggyá tenni maga körül: filmeket, partikat, és persze mindenekelőtt embereket. Újra és újra megmutatta, hogyan lehet fiatal színészekből sztárt csinálni: Gwyneth Paltrow, Matt Damon, Michelle Williams és Jennifer Lawrence. Naggyá tett olyan semmi kis filmeket, mint a Szex, hazugság, videó (Sex, Lies and Videotape) vagy a Síró játék (The Crying Game). Ő találta ki a modern Oscar kampányokat, amikkel öt szobrocskát brusztolt ki magának a legjobb film kategóriában és jó sokat másoknak. Csaknem két évtizeden át foglalkozott azzal, hogy Hillary Clintonnak választási kampányvacsorákat szervezzen milliós adományokkal. Amikor Malia Obama, az elnök kislánya gyakornoki állást keresett a filmiparban, természetesen „Harvey”-nek dolgozott, akit mindig is csak így, a keresztnevén emlegetett, mint oly sokan mások is. Bár 2017-re az általa menedzselt filmek már nem voltak olyan sikeresek, mint korábban, azért a tekintélye még nagyon nagy volt.

A nőkkel való bánásmódjával kapcsolatos híresztelések azonban már régen elkezdődtek. Erről nyilvánosan is élcelődtek az emberek: „Gratulálunk önöknek hölgyek, mert önök öten többé nem kell, hogy szinleljék, mintha Harvey Weinstein lenne az ideáljuk” –tréfálkozott például a 2013 évi Oscar jelölések bejelentése alkalmával a komikus Seth MacFarlane. De a híreszteléseket nagyon sokan vélték rágalmazásnak, ráadásul soha semmit nem dokumentáltak nyilvánosan a producer vélt vagy valós visszaéléseiről. Újságírók persze előttünk is próbálkoztak a bizonyítással, de minden ilyen kísérlet kudarcot vallott. Amikor 2015-ben a New York-i rendőrség vizsgálatot folytatott Harvey Weinstein egyik molesztálási ügyében, a vizsgálat nem vezetett vádemeléshez. Jennifer Senior, az ügyet figyelemmel kísérő újságírók egyike azt írta, hogy „egy ponton majd mindazok a nők, akik most féltek beszélni Harvey Weinsteinről, összekapaszkodhatnak és a nyakába ugorhatnak…”. Eltelt két év, és semmi nem történt. Jodi hallott arról, hogy még két riporter, a New York Magazine munkatársa és Ronan Farrow az NBC televíziótól, szintén próbálkozott, de aztán semmit sem jelentettek meg.

Lehet, hogy semmi nem volt igaz abból, amit Weinsteinről suttogtak? Lehet, hogy McGowan nem is rá célzott, hanem valaki másra? Weinstein a nyilvánosság előtt feministának állította be magát. Épp most adott egy jelentékeny összeget a feminista Gloria Steinem nevét viselő egyetemi professzori kurzus támogatására. A cége vállalta továbbá a The Hunting Ground című dokumentumfilm forgalmazását, amely az egyetemi campusokban folyó szexuális visszaélésekről szól. Még a Utah állambeli Park Citybe is elment és ott volt az emlékezetes pussy hat (cicasapka, gúnyos szövegkörnyezetben puncisapka) felvonuláson a Sundance filmfesztivál idején.

A Times nyomozóriporteri rovatában, mely a többi rovattól gondosan elkülönülve működik, az volt a cél, hogy korábban soha nem publikált dolgok után kutassunk, olyan személyeket és intézményeket vonjunk felelősségre, akik és amelyek megpróbálják elkendőzni a visszaéléseiket. Az első lépés rendszerint nagyon óvatos volt.

Ezesetben az volt a kérdés, hogyan lehetne rávenni McGowant arra, hogy felvegye a telefont.

Az email-ből, amit kaptunk tőle, nem látszott teljesen reménytelennek a dolog. Először is ugye válaszolt az email-ünkre. Nagyon sokan ezt nem tették meg. A válaszában leírta a gondolatait, és nem félt némi kritikát is beletenni. Lehet, hogy tesztelni akarta Jodit azzal, hogy belerúg egyet a Times-ba és megvárja, mivel védekezik a riporter.

Jodinak azonban eszébe sem jutott vitába bocsátkozni az újságról, mely tizennégy éven át a munkahelye volt. Biztatni sem akarta McGowant olyanokkal, hogy igazán csodálom a bátor üzeneteit.... Ezzel csak tovább gyengítette volna a saját pozícióját. És nem mondhatott semmit a vizsgálatról sem, amibe McGowannak be kellett volna kapcsolódnia. Ha megkérdezték volna, ki mindenkivel beszélgetett még ebben az ügyben, azt kellett volna válaszolnia, hogy senkivel. Weinstein neve sem szerepelhetett az üzenetében.

McGowanról tudtuk, hogy Twitteren kommunikál, ahogy az Adam Sandler film casting felhívásával kapcsolatban is tette. Tehát olyasvalakivel volt dolgunk, aki nem félt nyilvánosság elé tárni a dolgokat, de ebben a helyzetben nekünk árthatott volna egy olyan poszt, amiben például azt írja: helló, nagyvilág, figyeljétek csak, mi van a Times riporter emailjében! Az ügy kényessége felől nem lehetett kétség. McGowan azt állította magáról, hogy erőszak áldozata volt. Nyomást gyakorolni rá nem lett volna helyes.

Jodi 2013-tól vizsgálta a nagy cégeknél és intézményeknél dolgozó nők helyzetét. A nemek viszonyáról folyó vita az Egyesült Államokban már érzelmekkel telítődött, de a véleményrovatokban, memoárokban, a szociális médiában megjelenő tiltakozásokban és rokonszevnyilvánításokban merült ki. Az eltitkolt tények erőteljesebb feltárására volt szükség. Különösen a munkahelyi viszonyokat illetően. Az elit állásoktól kezdve a leghétköznapibb munkahelyekig, a nők többnyire féltek megkérdőjelezni a munkáltatók magatartását. A riporterek viszont meg merték tenni. Ilyen típusú cikkeinek fogalmazásakor Jodi arra az álláspontra helyezkedett, hogy a nemi hovatartozás magában nem lehet téma, legfeljebb kiindulópont a vizsgálódáshoz. Ugyanis a nők sok intézménynél még mindig kívülállóknak számítanak, így az ő tapasztalataik dokumentálása egyben a hatalom működési formáját jelenti.

Jodi Rose McGowannak küldött válaszában ezekről a tapasztalatokról írt:

A saját tapasztalataim ezen a téren a következők: Amazon, Starbucks, Harvard Business School – mindegyik változtatott a politikáján azok után, hogy a nemekkel kapcsolatos magatartásuk visszásságairól írtam. Amikor a szoptatással kapcsolatos osztálykülönbségekről írtam cikket – ugyanis a fehérgalléros állásban lévő hölgyek a munkahelyen szoptathatnak, az alacsonyabb állásúaknak ez nincs megengedve, – az érintettek azzal válaszoltak, hogy a világon elsőként berendeztek egy mobil szoptató helyiséget a kismamáknak. Ilyen helyiségeket azóta már több mint kétszáz helyen használnak az országban.

Ha ön mégsem hajlandó beszélgetni, azt is megértem, és a legjobbakat kívánom készülő könyve sikeréhez.

Köszönettel, Jodi.

McGowan válasza néhány órán belül megérkezett. Azt írta, hogy szerdáig bármikor rendelkezésre áll.

Amikor felhívtuk, nyilvánvaló volt, hogy nem lesz könnyű dolgunk: McGowan kemény diónak tűnt a maga rövidre nyírt hajával és harciaskodó twitterezésével. De azért a telefonban a hangjából ítélve az indulatossága mellett érezni lehetett, hogy partner ebben a küzdelemben. Olyasvalakinek tűnt, akinek tényleg van egy érdekes sztorija és tudatosan keresi a módját, hogyan adhatná elő ezt a sztorit a leghatásosabban. A twitteres üzeneteiben csak utalt az erőszakra, ami vele történt, részleteket nem közölt. A mi interjúinknál pedig az volt az általános szabály, hogy az ott elhangzottakat az alanynak vállalnia kell, kivéve, ha máshogy állapodnak meg vele. Ezesetben azonban tudtuk, hogy Weinstein áldozatai közül egyetlen más nő sem volt hajlandó egy ilyen beszélgetésre. Jodi ezért beleegyezett, hogy ami elhangzik, az köztünk marad egészen addig, amíg a felek meg nem állapodnak a továbbiakról. Ezek után McGowan elkezdett beszélni.

1997-ben, nagyon fiatalon érte el első nagy sikereit és jelen volt a Sundance fesztiválon, ahol filmbemutatókon és partikon vett részt. Egy tévéstáb minden lépését követte. Négy vagy öt filmben szerepelt addig, köztük a Sikoly (Scream) című tini-horrorban, és ő volt a nagy felfedezett, akinek több új filmjét is bemutatták a fesztiválon. „Én voltam az ünnepelt széplány a Sundance-en” – mondta. Abban az időben a független filmek a kulturális élet centrumában voltak, maga a fesztivál olyan hely volt, ahol jelen kellett lenni, és Harvey Weinstennak, mint az aktuális filmvilág császárának, a hely, ahol mint producer és forgalmazó, megvásárolt, majd kultuszfilmmé tett olyan kisköltségvetésű filmeket, mint a Shop-stop (Clerks) vagy a Kutyaszorítóban (Reservoir Dogs). McGowan nem emlékezett rá, melyik évben is történt mindez. Azok közé a színésznők közé tartozott, akik nem az évekhez, hanem a filmcímekhez kötötték az eseményeket. Emlékezett viszont arra a vetítésre, amikor közvetlenül Weinstein mellé ültették: a film címe az volt, hogy Végig az úton (Going All The Way) – idézte fel hitetlenkedő nevetéssel.

Később Weinstein kérte, hogy találkozzanak, amiben nem volt semmi furcsa: a producerek fejedelme találkozni kívánt egy emelkedőben lévő filmcsillaggal. McGowan el is ment hozzá Park Citybe, ahol Weinstein egy vendégházban szállt meg, ott találkoztak. A szokásos beszélgetés folyt filmekről és szerepekről. Ám, amikor a lány kifelé indult, Weinstein berángatta őt egy másik szobába, melyben egy pezsgőfürdő volt, a kád szélén levetkőztette, majd a fejét a lány lábai közé erőltette. McGowan emlékezete szerint úgy érezte magát, mint aki eltávozott a saját testéből, a mennyezet alatt lebegett és onnan figyelte a jelenetet. „Csak egy erős sokkot éreztem, és abban a pillanatban semmi mást nem akartam, csak túlélni” – mesélte. Hogy szabadulni tudjon, úgy tett, mintha orgazmusa lenne, fejben pedig lépésről-lépésre adta magának a megfelelő utasításokat: „Most nyomd le a kilincset”, „Most menj ki innen”.

Pár nap múlva, folytatta McGowan, Weinstein üzenetet hagyott az otthoni telefonján Los Angelesben, ezzel a hátborzongató ajánlattal: más nagy női sztárok is az ő kiemelt barátai, és most neki McGowan-nek is lehetősége van csatlakozni ehhez a klubhoz.

Az üzenet sokkolta és kétségbeejtette. Panaszkodott a menedzsereinek, ügyvédet fogadott. A dolog azzal fejeződött be, hogy kapott egy 100 ezer dolláros kártérítést Weinsteintől, aki ezzel lényegében a hallgatását fizette meg, anélkül, hogy a maga részéről elismert volna bármiféle vétkes cselekményt. A pénzt a színésznő egy megerőszakolt nőket segítő válságközpontnak adományozta.

Volt-e bármiféle dokumentum erről a megállapodásról? A válasz: „Nekem soha nem adtak másolatot róla”.

A probléma messze túlnőtt Weinsteinen – mondta McGowan. Hollywoodban szervezett rendszere van a nőkkel való erőszakoskodásnak. A hírnév ígérete sokakat elcsábít, sokakat változtat magas jövedelemmel kecsegtető árucikké, a testüket is ilyennek tekinti, előbb azt követeli tőlük, hogy tökéletesen nézzenek ki, amíg csak ki nem selejtezik őket. Telefonbeszélgetésünk alkalmával egyik vád követte a másikat:

„Weinstein. Nemcsak róla van szó, ez egy nagy gépezet, egész ellátási rendszer”.

„Nincs felügyelet. Nem félnek semmitől”.

„Minden stúdióban szokványos dolog az áldozatok megszégyenítése és lefizetése”.

„Szinte mindenkivel titoktartási nyilatkozatot íratnak alá”.

„Ha a fehér embernek van játéktere, hát ez az”.

„A nők ugyanolyan vétkesek abban, ami történik”.

„Nem léphetsz ki a sorból, hiszen könnyen helyettesíthető vagy”.

McGowan szavai szinte letaglóztak minket. Az nem volt új, hogy Hollywood kihasználja és mindenféle kényszer alatt tartja a nőket, és el is tapossa őket, ha megöregednek vagy fellázadnak. De ilyen közvetlen beszámolót hallani a visszaélésekről egy ismerős arctól, az összes visszatetsző részlettel és a legismertebb hollywoodi producerek egyikének a részvételével, egészen más volt: élesebb, specifikusabb, rémisztőbb.

Ez a beszélgetés azzal a megállapodással fejeződött be, hogy hamarosan folytatjuk. A színésznő általában sem volt egy szokványos személyiség, de az időnként visszatetsző dolgok, amiket csinált és mondott, és a férfiak, akikkel randizott, most nem számítottak. Csak az volt a kérdés, vajon az általa elmondottak kiállják-e az etikus újságírás próbáját, valamint az, hogy ha odáig jutunk, hogy megírjuk, hogyan reagál majd Weinstein és persze a közvélemény.

Mielőtt a Times akárcsak fontolóra vette volna McGowan vádjainak közzétételét, meg kellett nézni, van-e bármi, ami alátámasztaná állításait és végül meg kell keresni Weinsteint. Lehetőséget kell adnunk neki is.

Az újságnak kötelessége az igazsághoz való ragaszkodás, különösen ilyen súlyos vádak esetében. A Rolling Stone magazin 2014-ben úgy tett közzé beszámolót egy úgymond borzalmas csoportos szexuális erőszakról, mely állítólag a Virginiai Egyetemen történt, hogy a legcsekélyebb bizonyítékkal sem támasztotta alá a cikkét. Az ebből keletkezett jogi viták és eljárások egész sorát indította el, amelyek csaknem tönkretették a lap reputációját és azok kezébe adtak municiót, akik szerint a nők találnak ki erőszakoskodásról szóló meséket. Ezáltal visszavetették az egyetemi városokban folyó szexuális visszaélések elleni küzdelmet. A Washington Post azt írta, hogy a rendőrség „merő kitalációnak” minősítette a sztorit, a Columbia Journalist Review pedig „zagyvaságnak” nevezte a leírtakat, végül a cikk elnyerte Az év baklövése díjat.

Első látásra McGowan beszámolója támadhatónak tűnt Weinstein részéről. Könnyen mondhatja, hogy másképp emlékszik a történtekre, hogy szerinte a lány élvezte a dolgot. A megjátszott orgazmus számára a tökéletes bizonyítékot jelentheti. A régi telefonos üzenetrögzítőből megmaradt szalag fontos bizonyíték lehet, és azt mutatja, hogy Weinstein felhasználta a produceri hatalmát arra, hogy szexuális előnyökhöz jusson. Ha viszont ez a szalag nem létezik, akkor csak egy húszévvel korábbi telefonüzenet halványodó emléke marad, és maga az üzenet is letagadható.

Egymagában tehát McGowan sztorija nagy valószínűséggel klasszikus „a férfi ezt mondta, a nő meg azt” történetté válhatott volna. McGowan előad egy szörnyű történetet. Weinstein tagad. Tanúk hiányában az érdekeltek véleménye megoszlik. Rose csapata áll szemben Harvey csapatával.

Csakhogy McGowan azt állította, hogy az ügyben megegyezés született. Annak a nyomait fellelni nem lenne könnyű, jóllehet voltak érdekelt ügyvédek, kellett lennie szerződésnek, pénz cserélt gazdát, volt egy adományozás az erőszak áldozataival foglalkozó központ javára. A megállapodásnak írásos nyoma kell, hogy legyen. Az sem bizonyítaná ugyan, hogy mi történt abban a szobában, de sokat segítene annak bizonyítása, hogy Weinstein nagy összeget fizetett McGowannek.

Jodi mindent, amit megtudott, elmesélt a szerkesztőjének, Rebecca Corbettnek, akinek nagy gyakorlata volt az ilyen komplikált ügyekben. Megvitatták, mivel lehetne alátámasztani a McGowan beszámolót, és arról is beszéltek, hogy vajon vannak-e más nők is, akik hasonló történeteket tudnának mesélni Weinsteinről. Ez utóbbi kérdés megválaszolásához nagy erőfeszítésekre lenne szükség. Weinsteinnek producerként és forgalmazóként sokszáz filmhez volt köze az évek során. Testvérével, Bobbal, két cégnek volt a tulajdonosa, a Miramaxnak és a Weinstein Companynek. Ez rengeteg potenciális forrást jelentett, ami persze jobb helyzet, mint amikor a fontos információk mindössze néhány ember birtokában vannak. Csak hát rengeteg emberrel kellett felvenni a kapcsolatot, színésznők és volt alkalmazottak sokaságával, akik több kontinensen találhatók, és akiknek a többsége nem lesz hajlandó megszólalni az ügyben.

Június közepén Corbett javasolta Jodinak, hogy beszéljen Megan Twohey nevű kollégájával, aki nemrégiben került a laphoz. Megan akkoriban szülési szabadságon volt, de volt gyakorlata ilyen ügyekben. Jodi nem tudta, segítségére lesz-e valamiben, mindenesetre küldött neki egy emailt.

Amikor Megan megkapta Jodi email-jét, újszülött kicsinyével volt elfoglalva és még alig tért magához riporteri karrierjének addigi legnagyobb kudarcából.

2016 februárjában került a Times-hoz, a politikai rovathoz, az elnökjelöltek körüli vizsgálódás volt a feladata. Némi habozás után vállalta csak el ezt a munkát: a politika soha nem tartozott a az érdeklődési köréhez. Pár héttel a belépése után Dean Baquet, a lap egyik felelős szerkesztője ráállította egy olyan feladatra, amely jobban megfelelt korábbi tapasztalatainak. Azt kellett kiderítenie, vajon Donald J. Trump nőkkel való kapcsolataiban túllépett-e valaha is jogi illetve etikai határokat. Megan ugyanis a megelőző tíz évben szexuális bűncselekményekkel illetve visszaélésekkel foglalkozott, például Chicagóban felfedte, hogyan segített a rendőrség és az ügyészség erőszakos cselekmények eltussolásában, hogyan fosztották meg az áldozatokat az igazságszolgáltatás lehetőségétől, és hogyan folytathatták bűnös gyakorlatukat szexuális visszaéléseket elkövető orvosok. Később ő volt az, aki nyilvánosságra hozta a fogadott gyermekek közvetítésével foglalkozó feketepiac létezését, ahol előfordult, hogy a gyerekek végül szexuális bűnözőkhöz kerültek.

Trump fiatal korától igyekezett playboynak mutatkozni, vagy legalábbis annak karikatúrája volt. Harmadik feleségét fogyasztotta, és az elnökségért vívott küzdelembe egy sorozatnyi Howard Stern interjúval szállt be, melyekben a szexuális fronton elért sikereivel hivalkodott és ocsmány megjegyzéseket tett nőkről, még a saját lányát, Ivánkát is beleértve.

Baquet azonban látta az akadályokat is. Ha Donald Trump promiszkuitásban vétkes, akkor nincs sztori – az újság mindig tartózkodott attól, hogy különösebb ok nélkül emberek, akár elnökjelöltek szexuális szokásaiban vájkáljon. Ám Trump egyes megjegyzései munkahelyen hangzottak el, ami a szexuális zaklatás jeleként is értelmezhető volt. A The Celebrity Apprentice elnevezésű tévéshowban, aminek az egyik producere és a műsorvezetője is volt, Trump a játék egyik résztvevőjének ezt mondta: „Elbűvölő látvány lehet, ahogy maga térdre ereszkedik”. Évtizedekkel korábban Trump első felesége, Ivana állítólag házasságon belüli erőszakkal vádolta őt, bár később igyekezett jelentéktelennek feltűntetni a történteket. Baquet korábban felvett még egy riportert, Michael Barbarót, hogy vizsgálódjon Trump nőügyeiben, és arra várt választ tőle és Megantól, hogy a nőkkel való bánásmódjában Trump egyszerűen csak durva volt vagy több is lehet a dologban.

Trump volt alkalmazottainak többségét titoktartási nyilatkozatok kötelezték a hallgatásra, durvasága pedig mindazokra kiterjedt, akik valaha is az útjában álltak, így aztán annyi feljelentést tettek ellene az évek során, hogy nem lehetett tudni, melyik érdemes ezek közül közelebbi vizsgálatra.

2016 májusában azonban Megan és Barbaro elkészült egy cikkel, melynek alapjául többszáz beszélgetés szolgált és több mint ötven formális interjú olyan emberekkel, akik Trump mellett vagy mint a beosztottja dolgoztak, randiztak vagy társasági kapcsolatban álltak vele. Trump nagyhatalmú ember volt, akinek a nőkhöz való viszonya ellentmondásos volt. Tudott előzékenyen és bíztatóan bánni a vele dolgozó nőkkel, és sokukat magas állásba helyezett a cégénél. De szokása volt folytonosan megjegyzéseket tenni a nők testére, és munkahelyi viszonya a nőkhöz sokakat bántott.

Ennél fontosabb, hogy Megan erőszakos szexuális közeledési kísérletek egész sorát gyűjtötte be, túl azon, amit Ivana állított volt férje erőszakos közeledéséről. Utah állam egyik egykori szépségkirálynője részletesen kifejtette, hogyan csókolta szájon erőszakkal Trump két alkalommal is 1997-ben a Miss USA szépségkirálynő-választás után, amikor az irodájába rendelte őt, hogy felajánljon neki egy modellkarriert. Két másik feljelentés is érkezett Trump ellen akkoriban. Egy volt szépségkirálynő-jelölt azt állította, hogy Trump egy Plaza Hotelben tartott munkavacsorán az asztal alatt fogdosta őt, egy másik alkalommal, ugyancsak munkával kapcsolatos összejövetelen felhívta őt a szobájába, és ott erőszakosan csókolta, fogdosta és megpróbálta megakadályozni, hogy távozzon.

Óvatosnak kellett lennünk. Ha valamelyik sztori bármelyik része valószínűtlennek tűnik, az megkérdőjelezi az egész cikk hitelességét. Amikor egy másik szépségkirálynő jelölt elmondta Megannek, hogy Trump fogdosta őt a Palm Beach-i házában, s emiatt fejvesztve elmenekült, majd otthonról felhívta az apját, egy kolléga lenyomozta a dolgot megkeresve a külföldön tartózkodó apát, aki nem emlékezett semmiféle Trumppal kapcsolatos incidensre. „Megtaláltam az apát” –írta email-ben a kolléga. „Röviden, ő nem emlékszik, hogy ilyesmi történt volna Trumppal”. Ez nem azt jelentette, hogy a lány hazudott, csak azt, hogy az ő vádjait nem idézhettük a cikkben.

A cikk, ahol számos nőt idéztünk, akik saját szavaikkal mondták el a történteket, 2016. május 14-én szombaton, keleti parti idő szerint hajnalban jelent meg és azonnal nagyot durrant, az év legolvasottabb cikke lett a Times politikai rovatában addig megjelentek közül. Erősségét bizonyította, hogy Trump, aki rendszerint azonnal nekiment az őt támadó újságíróknak, a hétvége folyamán végig hallgatott. A közzététel előtt Megan és Barbaro terjedelmes interjút készített az elnökjelölttel, aki mindent tagadott és ragaszkodott ahhoz, hogy ő mindig tisztelettel bánt a nőkkel.

Hétfőn reggel a két riporter a CBS televízió This Morning című műsorában várta, hogy megkérdezzék a cikkről, amikor Gayle King jött be a szobába és a TV-re mutatott: „Láttátok, hogy vitatkozott a sztoritokkal Rowanne Brewer Lane a Fox and Friends showban?”

Márpedig Brewer Lane volt az, akit elsőként idéztek a cikkben. A volt modell 1990-ben találkozott Trumppal Mar-a-Lagoban egy medence-partin, és egy interjúban elmesélte, hogyan kezdett ki vele Trump, hogyan vitte be a szobájába, vette rá, hogy átöltözzön fürdőruhába, majd vitte le bemutatni a vendégeknek. Brewer Lane nem vitatta a tőle idézett kijelentések valódiságát. Azzal vitatkozott, hogy a Times „ízléstelen négyszemközti együttlétnek” minősítette az esetet „Trump és egy általa alig ismert nő között”.

Ez a történet egy ötezer szóból álló sztori egyik részlete volt csupán, és a lényege az volt, hogy Brewer Lane randizott Trumppal. Nyilvános kritikája azonban jó ürügyet szolgáltatott Trump számára az egész cikk megtámadásához. Azonnal belekapaszkodott a nő kijelentéseibe és twitteres bejegyzések egész sorában kommentálta a történteket.

„A NYTimes nagyon tisztességtelen. A rólam megjelentetett vádaskodó sztorijukat éppen most cáfolta meg Rowanne Brewer, aki hazugságnak nevezte, amit írtak”.

„Azzal, hogy a NYTimes vádaskodó cikkében központi helyen szereplő nő ma a nyiulvánosság elé állt, megmutattuk, hogy az egész cikk koholmány!”

Hamarosan Trump támogatói is előkerültek. Email-ek és telefonhívások formájában támadták Megant, Barbarot, az egész társasági sajtót. A cikk gondosan dokumentálta a Trump ellen szexuális zaklatás miatt felhozott komoly vádakat. De egy, inkább anekdotikus részletet ért bírálat miatt Megan és Barbaro védekezésre kényszerült.

Bill O'Reillynak, a jobboldali hírgyártás bombasztikus kijelentéseiről ismert királyának stábja újra és újra felhívta Megant azzal a kérdéssel: „Ön feminista?” – mintha ez egy elítélendő dolog lenne. Mivel gyanúsak voltak az indítékaik, Megan nem volt hajlandó interjút adni nekik, majd azt látta-hallotta, ahogy nézők millióival közlik, hogy ne higgyék el, amit ír. „A probléma az, hogy Megan Twohey feminista, vagy legalábbis annak tűnik” – jelentette ki O'Reilly. Érvelése abszurd volt – a Washington Post meg is jegyezte, hogy miért kell egy sovinisztának foglalkoznia egy ilyen sztorival, – de O’Reilly minden erejével és befolyásával próbálta érvényteleníteni a cikkben foglaltakat és diszkreditálni a szerzőt.

Megant korábban soha nem érte még hasonló nyilvánosság előtti támadás. Örült annak, hogy elérkezett 2016 júniusa, amikor is az esküvője okán kimenekülhetett a szerkesztőségből.

De voltak-e más nőknek is élményei erőszakos csókokról, fogdosásról vagy annál is durvább dolgokról? Amikor Megan visszajött a nászútról, folytatta munkáját a Trump kampány követésében.

Néhány hónappal később, október 7-én, pénteken, Megan éppen telefonon beszélgetett valakivel, amikor a kollégái egymás után ugrottak fel székeikből és rohantak át a szerkesztőségi teremből a tévé-szobába. A Washington Post előkerített egy hangfelvételt az Access Hollywood című pletykaműsor egyik 2005-ös adásából, melyben Trump maga kotyogott el dolgokat a nőkkel való agresszív bánásmódjáról.

„Automatikusan vonzódom a széphez – egyszerűen elkezdem csókolni őket... Egy pillanatig sem várok. És amikor te egy sztár vagy, ők ezt hagyják. Megtehetsz bármit... Megmarkolhatod a puncijukat. Mindent megtehetsz.”

Ezek olyan mondatok voltak, amihez hasonlók soha korábban nem hangoztak el elnökjelölt szájából. Ez a szöveg megerősíteni látszott mindazt, amit Megan hónapok munkájával egy cikkben összefoglalt.

Trump bocsánatot kért ezekért a szavakért, aztán kettőzött erővel folytatta a tagadást. Ami az Access Hollywood szalagon elhangzott, közölte, az csak afféle öltözőszobai duma. Két nappal később, egy október 9-én felvett elnökjelölti vita során tagadta, hogy valaha is megcsókolt volna egy nőt annak beleegyezése nélkül, vagy hozzányúlt volna intim testrészéhez. Igen, mondta, valóban dicsekedett ilyesmivel. De a valóságban is tett ilyet? „Nem, soha nem tettem ilyet” – állította az elnökjelölt.

Alig egy héttel később Meghan és Barbaro már csaknem elkészült az újabb cikkel, amelyben újabb két nő állította, hogy ők maguk tapasztaltak hasonlót Trump részéről, amikről a felvételen beszélt. Jessica Leeds, egy 74 éves volt tőzsdeügynök és dédnagymama, aki Manhattanben az Upper Easrt Side-on élt, és Rachel Crooks, egy felsőoktatásban dolgozó 33 éves PhD jelölt az ohiói Green Springsből, a Times-nak küldött email-ben részletezte a Trump elleni vádakat.

Leeds kereskedelmi képviselőként utazott egy nyomda képviseletében a nyolcvanas évek elején, amikor helyhiány miatt beültették egy elsőosztályú helyre a Dallasból New York felé induló gépen. A mellette lévő székben Donald Trump foglalt helyet. Magas, szőke bőbeszédű férfi volt. Negyvenöt perccel a felszállás után – állítja Jessica – Trump hozzáhajolt, megmarkolta a mellét és megpróbálta a szoknyája alá dugni a kezét.

„Teljesen rámmászott, mindenhol ott volt a keze” – írta az emailben és elmagyarázta, hogy ezek után fel kellett állnia és új helyet kellett keresnie magának.

Crooks egy ápolónő és egy gépész lánya volt. Nem beszélt politikáról, de republikánusnak mondta magát. A középiskolában kosarazott, kézilabdázott, és arra szavazott, aki leginkább tűnt győzelemre esélyesnek. 2005-ben szerette volna felfedezni magának New Yorkot. A barátjával kibéreltek egy olcsó lakást Brooklyn külvárosában, felfújható matracon aludtak, amíg össze nem jött a pénz egy heverőre. Hogy fizetni tudja a bérleti díjat, elvállalt egy titkárnői állást egy lakásépítő cégnél, amelynek a Trump torony 24. emeletén volt az irodája. A cégnek voltak közös üzletei a Trump féle céggel. Egy évvel azután történt ez, amikor Trump Apprentice című műsora beindult, és ebben az időben már nagyon népszerű volt.

Egy téli napon, amikor észrevette Trumpot, ahogy az irodája mellett a liftet várja, felkelt az íróasztalától, hogy bemutatkozzon és kézfogásra nyújtotta a kezét. A férfi azonban nem engedte el a kezét, hanem arconcsókolta. Aztán a száját kereste a szájával és erősen szorongatta őt. Az egész dolog egy vagy két percig tartott. Huszonkét éves volt akkor. Ezt megelőzően az egyetlen férfi, aki megcsókolta őt, a vőlegénye volt, akivel együtt élt.

”Dühös voltam amiatt, hogy Trump úr olyan jelentéktelen valakinek nézett, akivel így lehet bánni” – írta.

Crooks majdnem ugyanúgy írta le ezt az erőszakos csókot, ahogy a volt Utah-i szépségkirálynő. Leeds pedig ugyanolyan fogdosásról írt, amilyet a volt szépségkirálynő jelölt tapasztalt. És mindannyian azt a magatartást tapasztalták Trump részéről, amellyel ő maga dicsekedett a tévében. Amikor Megan felhívta őket telefonon, mindketten beleegyeztek abba, hogy szavaik nyilvánosságra kerüljenek. Nem azért tették, hogy felhívják magukra a figyelmet, csupán azt akarták, hogy a világ megtudja: Trump hazudott.

Megan és Barbaro tisztában voltak vele, hogy milyen nagy a tét. Már csak ezért is újra és újra ellenőrízték interjúalanyaik szavahihetőségét azoknál a barátoknál és családtagoknál, akikben ezek a nők megbíztak. Alaposan megvizsgálták mindkettőjük hátterét is, például azt, nincs-e valami közük Hillary Clinton kampányához. Megan még arra is megkérte Crooksot, hogy küldjön neki egy fotót, amelyben a Trump-toronyban látható az íróasztalánál, bizonyítandó, hogy tényleg ott dolgozott. Ez az alaposság akár már sérelmes is lehetett volna az interjúalanyokra nézve, mégis szükséges volt az ő védelmükben és az újság védelmében.

Az utolsó lépés az volt, hogy az újabb vádakat szembesítették Trump kampánycsapatával. Naplementekor Megan a vacsoraasztalnál ült és az emailjeit nézegette, arra várva, hogy Trump valamelyik szóvivője jelentkezik majd és mindent tagad. Ehelyett megszólalt a mobiltelefonja. Trump volt a vonalban.

Megan még fel sem tehette a kérdéseit, amikor a férfi már ledorongolta: Jessica Leeds és Rachel Crooks hazudnak, fogalma nincs arról, hogy kik ezek. Ha valóban így viselkedett velük, akkor miért nem tettek panaszt a rendőrségen?

Megan elmagyarázta, hogy ezek a nők nem állították, hogy ismerik őt, csupán azt, hogy egyszer találkoztak vele. Emlékeztette Trumpot arra, hogy hasonló vádakkal állt elő korábban a volt Utah-beli szépségkirálynő és a másik szépségkirálynő-jelölt is, aki valamikor az üzleti partnere volt.

Trump ekkor taktikát változtatott: a New York Times maga találta ki az egészet, és ha közzéteszik a cikket, perre viszi a dolgot.

Megan tovább bizonygatta a maga igazát, beszéltetni akarta Trumpot. És mi a véleménye a nemrégiben közzétett Access Hollywood hangfelvételről? És újból megkérdezte, tett-e valaha is olyasmit, amiről ott locsogott.

„Nem csinálok ilyet” – emelte fel a hangját Trump. „Nem csinálok ilyesmit. Öltözői duma volt”.

És elkezdte szidalmazni Megant. „Maga undorító!” –üvöltötte. „Maga egy undorító emberi lény”.

Amikor a vonal megszakadt, Megan kicsit megnyugodott. Bármilyen brutális beszélgetés zajlott is közöttük, ő megadta Trumpnak a megfelelő lehetőséget, hogy válaszoljon a vádakra. Ezek után közzétehették a Trump féle megjegyzésekkel kibővített cikket.

Pár perccel később Trump Floridában lépett színpadra egy kampánygyűlésen és hozzáfogott, hogy kihasználja a tömegben rejlő energiákat és az emberek haragját az újságírók ellen.

„A korrupt média összefog önök, az amerikai nép ellen!” –mondta. „És én azt mondom Önöknek, hogy ez rágalmazás, ez alantas és szörnyű dolog, és valóban igazságtalan. De mi le fogjuk győzni ezt a rendszert!”

Kevesebb mint négy hét volt hátra a választás napjáig. A republikánus házelnök kijelentette, hogy elkeserítette, ami az Access Hollywood hangfelvételén elhangzott. John McCain szenátor visszavonta korábbi Trumpot támogató nyilatkozatát. Mike Pence kormányzó, akit alelnöknek jelöltek, annyit mondott, hogy imádkozik Trump családjáért. Néhány republikánus politikus azt nyilatkozta, hogy Trumpnak vissza kellene adnia a jelöltséget.

Újabb nők jelentek meg a színen, hogy Trump visszaéléseiről nyilatkozzanak. Egyikük a barátaival tartózkodott egy Night klubban. Egy másik az Apprentice műsorban volt játékos. A harmadik, egy riporternő, úgy került oda, hogy elküldték, írjon egy sztorit Trump harmadik feleségével, Melanie-vel kötött házasságának első évfordulója alkalmából. Történeteik alig különböztek a korábban elhangzottaktól. Azt állították, hogy Trump szorongatta, fogdosta őket, a falhoz szorította, a nemi szervét dörgölte hozzájuk. Ki vonhatta ezek után kétségbe, hogy egy ismétlődő vétkes magatartásról van szó?

De az újságírók sem tudtak fényt deríteni mindenre. Egy bombának tűnő polgári feljelentés arról szólt, hogy Trump két évtizeddel korábban megerőszakolt egy 13 éves lányt azon a partin, melyet egy ismert pénzmágnás, Jeffrey Epstein rendezett. Epstein ellen később nyomoztak is amiatt, hogy állítólag nagyhatalmú férfiak számára fiatalkorúakból álló szexuális hálózatot működtetett. El is ítélték őt egy prostituált megzsarolása miatt. Trump állítólagos áldozata azonban, akit a szokásos, nem azonosítható személyek nevével ruháztak fel és Jane Doe néven emlegettek, soha nem került elő, soha nem látta őt egyetlen újságíró sem. Mivel a nő léte nem volt bizonyítható és vallomása sem állt rendelkezésre, Megan megtagadta, hogy foglalkozzon az üggyel és másokat is igyekezett lebeszélni arról, hogy írjanak róla.

Voltak más figyelmet keltő ügyek is, de egyik sem volt olyan, hogy megérdemelte volna a sajtónyilvánosságot. Megan tanúja volt például annak, hogy egy nő televíziós adásban könnyezve mesélte, hogy Trump „véletlen” mozdulattal húzta végig a kezét a mellén és zaklatta őt, miközben a taxira várt.

Miközben a Crooks és Leeds féle, alaposan ellenőrzött esetek összekeveredtek az egyéb vádakkal, Trump a határozott tagadásból ellentámadásra váltott: vádlói hazudnak. Csak a hírverés kell nekik. Hillary Clintonnak dolgoznak. Túl ocsmány és kellemetlen emberek ahhoz, hogy érdemes legyen odafigyelni rájuk. Perelni fogja őket.

Támogatói kapva kaptak ezeken a mondatokon és újból támadásba lendültek. Lou Dobbs, a Fox News üzleti műsorvezetője közel egymillió twitteres követőjével osztotta meg annak a konzervatív honlapnak a posztját, melyben benne volt Jessica Leeds címe és telefonszáma, azzal a hamis információval együtt, hogy Jessica a Clinton Alapítvány munkatársa.

Leeds-et nem volt könnyű megijeszteni, Rachel Crooks-ot ezzel szemben nagyon is megtörték ezek a támadások. Megszólalni sem mert, miután Trump trolljai üzenetek egész hullámával árasztották el: Hogy maga milyen ronda. Magát lefizették, Valaki a fejéhez foghatna egy pisztolyt és az ország érdekében meghúzhatná a ravaszt. Egy ismeretlen a Facebook posztjában a család barátjának állította be magát és azt bizonygatta, hogy Crook hazudott Trumpról. A poszt elsőként jött elő a neten, valahányszor valaki a Crooks nevet írta be. Egy másik férfi, akiről Crooks soha nem hallott, azzal vádolta meg őt, hogy tolvajláson érték egy cégnél – ahol soha nem dolgozott…

Megan minden ilyen támadás alkalmával egyre rosszabbul érezte magát. Próbálta rávenni a két nőt, hogy nyilatkozzanak, arra hivatkozva, hogy állampolgári kötelességük megosztani a birtokukban lévő lényeges információkat az elnökjelöltről. Ő volt az, aki életük intim részleteit a világ elé tárta, aki ezzel egy olyan magas falat épített fel, amelyről aztán az egész ország elolvashatta a történteket. Most viszont ezeket a nőket támadták. Crooks remegő hangon kérdezte meg a telefonban, mit tenne a Times, ha Trump tartaná magát az ígéretéhez és beperelné őt. A válasz nem volt valami meggyőző. A Times minden héten ezer és ezer ember szavait idézi. A többi médiumokhoz hasonlóan nem vállalhat büntetőjogi felelősséget minden idézett szóért.

Megant is támadások érték. A telefonjára és a számítógépére is érkeztek fenyegetések. Riasztotta a Times biztonsági szolgálatát, miután több fenyegető üzenetet kapott egy névtelen férfitől, aki azt üzente, hogy megerőszakolja, majd megöli őt, a testét pedig a Hudson folyóba dobja. Állapotossága minden nappal jobban látszott és gátlástalan idegenek twitteren elkezdték fenyegetni a születendő gyermekét is.

Maga Trump azzal fenyegetőzött, hogy bírósághoz fordul. Ügyvédje levelet küldött Baquet-nek, amit aztán Trump kampánycsapata nyilvánosságra hozott. Ebben követelte a Leeds és Crooks által adott nyilatkozatok bemutatását, és azzal fenyegetőzött, hogy ha ez nem történik meg, annak következményei lesznek.

David McCraw, a New York Times alelnöke és helyettes főtanácsadója, akit megvesztegethetetlensége és az újságíróknak nyújtott segítsége okán mindenki kedvelt a szerkesztőségben, hasonlóan erőteljes hangnemben válaszolt: „Ha elhallgattatnánk ezeket a hangokat, azzal nemcsak olvasóinknak, hanem a demokráciának is rossz szolgálatot tennénk”.

Már-már bíztatta Trumpot, hogy perelje be a lapot. „Ha azt hiszi, hogy az amerikaiaknak nincs joguk meghallani ezeknek a nőknek a szavát, vagy, hogy ennek az országnak a jogrendje hallgatásra kötelez mindenkit, aki őt kritizálná, akkor örömmel fogadjuk a lehetőséget, hogy bírósági úton tegyük őt helyre”.

Bíztatás volt ez nemcsak az újságírók részére, hanem azoknak a nőknek a számára is, akiknek joguk van arra, hogy megvádolják a hatalomban lévő férfiakat. Ahogy a Times közzétette a levelet, az azonnal terjedni kezdett.

A szerkesztőségben azonban Megan attól tartott, hogy Trump pert indít ellene, Barbaro és az újság ellen, McGraw pedig úgy vélte, hogy ez mindenképpen várható, amennyiben nem választják elnökké. A végén Trump veszítene a bíróságon is, de hosszú és kimerítő jogi procedurának nézne elébe a lap és az érintettek. Megan tehát elkezdte összeszedni a jegyzeteit, email-jeit és szöveges üzeneteit arra az esetre, ha jogi eljárás kezdődne az ügyben.

Három héttel később, november 7-én Megan repülőgépen Illinois felé tartott, hogy tanúja legyen annak, amiről oly sokan gondolták, hogy az Egyesült Államok első női elnökének megválasztása lesz. Szimbolikus cselekedetként a szerkesztői azzal bízták meg, hogy írja meg, mi történik a választások napján Park Ridge szavazókörzeteiben, vagyis Chicagónak abban a külvárosában, ahol Hillary Clinton született.

Megan nem pártolta sem Clintont, sem a többi jelöltet. Az ilyesmi nem a riporterek dolga. Pár héttel korábban egy cikkében, mely a demokrata támogatók körében keltett nagy felháborodást, Megan arról a szerepről írt, melyet Hillary Clinton játszott azoknak a nőknek az üldözésében, akik szexuális visszaélésekkel vádolták Bill Clintont. Clinton Szövetségesei ezt a szerepet jelentéktelennek igyekeztek feltüntetni, de Megannak bizonyítékai voltak arra, hogy Hillary az aláírásával hozzájárult egy magándetektív nyomozásához, akinek az volt a dolga, hogy az illető nők beszennyezésére alkalmas információkat szerezzen.

Miközben a szavazókkal beszélgetett, Megan tisztában volt azzal, hogy döntésükben számos egyéb körülményt is mérlegelnek majd, amelyek esetleg fontosabbak számukra a Trump szexuális vétkeivel kapcsolatos vádaknál. De arra számított, hogy ezek a vádak mégiscsak aggasztják majd a választókat.

Pár héttel a választások előtt WhyWomenDontReport (miért nem tesznek feljelentést a nők) típusú hashtagek használatával el is kezdődött egy mozgalom, melynek keretében nők tömegei elkezdtek online nyilatkozni azokról a férfiakról, akiktől szexuális sérelmeket szenvedtek el. Köztük volt Rose McGowan is, ő folyamatosan twitterezett Weinsteinről, aki megalázta.

A szavazóhelyiségben készített interjúkból azonban világossá vált Megan számára, hogy az elővárosi fehér amerikai nők közül nagyon keveseket érdekelnek Trump állítólagos kilengései, vagy az, ami az Access Hollywood hangszalagon elhangzott a szájából.

Megannak nem kellett néznie a televíziót, hogy megtudja: Trump lett az elnök.

A választások utáni áprilisban Megan és Jodi meghökkenve figyelte a fejleményeket, amelyek közvetlenül vezettek a Weinstein elleni vizsgálat elindulásához. Bill O'Reilly, a nagyhatalmú jobboldali televíziós műsorvezető egyszercsak elveszítette állását a Fox News Network-nél, miután a Times nyilvánosságra hozta, miként próbálták agyonhallgatni ő és a cége a szexuális zaklatásokkal kapcsolatos híreket. Emily Steel és Michael Schmidt cikke nyolc hónapig készült, de bebizonyította, hogy O'Reilly legalább öt nővel kötött megegyezést, miután azzal vádolták, hogy szavakkal, alantas megjegyzésekkel és kéretlen közeledéseivel zaklatta őket. O'Reilly és a Fox News 13 millió dollárt költött titokban ezeknek a nőknek az elhallgattatására, ami ugyebár egy hatalmas összeg az amerikai feminizmus egyik legismertebb kritikusa részéről.

A sztoriban egyébként csak egy nő volt hajlandó nyiltan beszélni. Wendy Walsh, a műsor egyik volt vendége, aki csábító ajánlatot kapott, miután megtagadta, hogy kövesse a műsorvezetőt a hotelszobájába. Az érdekeltek többsége nem beszélhetett, mert O'Reilly vagy a társaság lefizette őket. Óriási összegeket fogadtak el annak fejében, hogy beleegyeztek: soha nem beszélnek a történtekről.

Ám Steel és Schmidt rájött egy fontos dologra: az ilyen tranzakciókat nem lehetséges teljesen titokban tartani. Az egyezkedések folyamán ügyvédeket fogadtak, tárgyalások zajlottak, pénzek cseréltek gazdát, és persze sokan mások is értesültek a történtekről – kollégák, ügynökök, családtagok, barátok. A kifizetett összegek nyomán követni lehetett az O'Reilly ellen felhozott vádakat is. Az egyezkedések ilyenformán nem akadályozták meg a sztori megszületését, hiszen maguk alkották a sztorit, amely arról szólt, hogyan próbálják eltussolni az ellenük felhozott vádakat. Ez már a szexuális zaklatásról szóló hírek nyilvánosságra kerülésének új módja volt.

Napok sem teltek el, és olyan hirdetők, mint a Mercedes Benz vagy az Allstate, kivonultak az O’Reilly show támogatói közül. Ennél is fontosabb fejlemény volt, hogy más nők is elkezdtek panaszkodni a műsorvezető viselkedésére. Április 19-én, a Times cikkének megjelenése után alig három héttel, O'Reillyt menesztették. Ő, valamint a csatorna felépítésében kulcsszerepet játszó republikánus tőzsdeügynök, elveszítették állásukat, persze nem azért, mert nőket zaklattak, hiszen a Fox régen tudott ezekről az ügyekről, hanem azért, mert mindez nyilvánosságra került. Az, hogy ez immár másodszor történhetett meg, csak még robbanékonyabbá tette a sztorit: mintha a hatalmi gépezetben lévő óriás fogaskerekek egy pillanatra elkezdtek volna ellenkező irányba forogni.

A Times szerkesztői gyorsan ráéreztek a pillanat fontosságára: a nőknek elegük lett. Akárcsak Trump esetében, aki szívesen belemarkolt volna minden szép nő puncijába, a nők egyszerre csak kitálaltak az O'Reillytől elszenvedett frusztrációikról. Soha nem volt könnyebb a nőket rábírni, hogy beszéljenek ezekről a dolgokról, de nem lehetett tudni, hogy ez a ritka alkalom meddig tarthat.

Mindenesetre az O'Reilly sztori adott egyfajta útmutatást ahhoz, hogy mit kell ilyenkor csinálni. Kiderült például, hogy szinte soha senki nem áll mikrofon elé a saját jószántából. Ám ha valaki feltárja a visszaélések típusait, lehet, hogy sokan magukra ismernek és készek elmondani a saját történetüket. A szerkesztők ezért összeállítottak egy csapatot a riporterekből, akiknek az volt a feladatuk, hogy az egyes iparágak házatáján nézzenek körül, például a Szilícium-völgyben és a hightech iparban, azaz olyan területeken, ahol aligha a régi szabályok diktálnak, de ahonnan a nők mégiscsak ki vannak zárva. Az akadémiák világa szintén megérett egy alapos vizsgálatra a professzorok túlzott hatalma miatt, amit azok felett a végzett diákok felett érvényesíthettek, akik ugyanazon a területen szerettek volna működni. Tervbe vették az újságírók az alacsony jövedelmű munkások világának alaposabb vizsgálatát is, azokét, akik a társadalom perifériáján tevékenykednek, súlyos gazdasági nyomásoknak vannak kitéve, és még a gazdasági szamárlétrán magasabbra jutott nőknél is rosszabb helyzetben vannak.